World of Warcraft

Noc Draka

RICHARD A. KNAAK

FANTOM Print

2012

Tahle kniha je pro Evelyn, Micka – a rozhodně taky pro Chrise – partnery, bez nichž bych nedokázal stvořit tu spoustu příběhů ze světa Azeroth.

Prolog

Byl uvězněn… uvězněn… uvězněn…

Temnota vězení na něj padala, svírala ho. Nemohl dýchat, nemohl se pohnout. Jak se to jen stalo? Co byly zač ty odporné malé zrůdy, kterým se nějak podařilo polapit ho? Červi chytili a uvěznili leviatana! To bylo přece nemožné!

Jenže stalo se to…

Chtěl zařvat, ale nemohl. Tady žádný zvuk nebyl. Z neproniknutelného ticha málem šílel.

Musel se osvobodit! Musel najít způsob, jak uniknout…

Zahalilo ho oslepující smaragdové světlo. Vzduch prořízl jeho jekot, neboť byl rázem vyrván ze svého vězení a vržen… kamsi jinam.

Původně vyděšený řev se však vzápětí proměnil v řev plný úlevy, a zároveň vzteku. Roztáhl ohromná, ale průhledná a téměř neviditelná křídla. Jeho obrovité tělo vyplňovalo téměř celý prostor místa, v němž se nyní ocitl. Z páteře a z hlavy mu vyrůstaly ostré hroty, a zejména ty na hlavě tvořily působivý chochol připomínající ty, které nosili válečníci na helmicích. Ohromné, zářivě bílé oči – spíše jako dvě velké perly – rychle zkoumaly rozlehlou jeskyni plnou zubatých krápníků vyrůstajících ze stropu i z hrubé kamenné podlahy.

A pak jeho zlověstný pohled padl na červa, který se opovážil – a nějakým zázrakem úspěšně – Jeho Veličenstvo uvěznit. Otevřel tlamu a vyřval ze sebe všechen spravedlivý hněv, až z něj najednou začala vycházet jemná nafialovělá záře.

„Vy shnilí červi! Smrdutí zakrslí gremlini! Jak se opovažujete dát si Zzeraka do klece jako nějakou krysu?“

Když Zzeraku zařval, jeho už hmotné tělo znovu poněkud zprůsvitnělo. Upřel pohled na malou skupinku věznitelů. Byla to odporná malá stvoření, která se pohybovala jako zakrslí draenei, ale těla měla částečně pokrytá šupinami a částečně srstí. Nebezpečně vyhlížející ústa měli tvorové plná malých ostrých zubů a na sobě vyztužené oblečení opatřené kapucí. Jejich oči byly rudé jako roztavená zem, a navzdory strašlivé hrozbě, kterou měli přímo před sebou, se nezdáli být vyděšení.

Zzerakovi bylo jasné, že toho o přízračných dracích* asi moc nevědí.

„Vy shnilí červi! Smrdutí zakrslí gremlini!“ zopakoval. Jeho tělo najednou zapraskalo blesky barvy jeho kouzelného já. Zvedl tlapu s ohromnými drápy v gestu, jako by chtěl malé tvory smést z povrchu zemského, a všechny blesky najednou sršely jen z ní.

Výboje vycházely nejprve podivně chaoticky, jakoby bez cíle, a všechny malé tvory nakonec zdánlivě minuly. Zároveň se ovšem na čele každého z nich objevila podivná zářící runa.

Chycený přízračný drak bez zaváhání seslal další kouzlo. Tentokrát však blesky zasáhly zem kolem jeho věznitelů. Do vzduchu vylétly kameny a hlína a spolu s nimi i vřeštící stvoření.

Jejich syčící těla byla rozmetána na všechny strany. „Shnilí červi! Zzeraku vás všechny rozmáčkne!“

Soustředil v sobě ještě větší moc. Na hrudi se mu objevila hustá síť temně modrých žil.

Blesky zapraskaly divočeji.

Odkudsi ze strany vystřelilo dlouhé šlachovité vlákno stříbrné energie a bolestivě se mu omotalo kolem levé přední nohy.

Vyděšený Zzeraku zapomněl na zamýšlený útok. Přízrační draci byli stvořeni z čisté energie, takže vlákno mělo jeho tělem jednoduše projít skrz. Chňapl po něm zuby, ale dostal nesmírně bolestivou ránu do čelisti. Levá přední tlapa mu bezvládně padla na zem, najednou úplně ochrnutá.

Jeho druhá přední končetina dopadla stejně. Zzeraku jí marně škubal. Stříbrné magické vlákno bylo neuvěřitelně silné.

Drakovo tělo se nadmulo a modré žíly, které byly pro něj typické, téměř zčernaly. Navenek ještě víc zprůhledněl, jako by se rozplynul v mlze.

Oba stříbrné provazy se rozzářily.

Zzeraku vydal řev plný bolesti a zhroutil se na podlahu jeskyně, jako by byl z masa a kostí.

Kámen popraskal. Otevřela se hluboká trhlina, v níž našli dva z malých tvorů smrt.

Ostatní nechal osud druhů zcela chladnými. Zajímaly je jen další dva děsivé stříbrné provazy, které rychle připravovali k použití. Každý z nich drželo pět těch červů. Švihli s nimi jako s bičem a silná magická vlákna se Zzerakovi pevně omotala kolem zadních nohou.

Gremlini je okamžitě připevnili k zemi pomocí malých smaragdových kamenů.

„Pusťte Zzeraka!“ zahřměl přízračný drak, když se vlákna znovu rozzářila a jeho tělo se zachvělo novým návalem bolesti. „Pusťte mě!“

Další provazy ho přitáhly k zemi. Zzeraku se snažil vyprostit, jenže magická pouta zjevně svazovala nejen jeho tělo, ale i moc.

Všude kolem něj horečně pobíhala šupinatá stvoření a přidávala provaz za provazem, až byl pod nimi téměř skrytý. Cítil, jak se mu každý zařezává do těla a pálí i mrazí ho zároveň. Zzeraku ze sebe vykřičel všechnu bolest i vztek, ale svou situaci nedokázal změnit.

Tvorové neustávali v horečném tempu. Zjevně si ani teď nebyli jistí, že síla provazů draka udrží. S pomocí smaragdů neustále upravovali polohu pout a způsobovali Zzerakovi další muka. Jeden z tvorů se drakově bolesti dokonce uchechtl.

Zzerakovi se podařilo vyslat proti němu poslední zbytek energie v podobě černého mraku, který ho okamžitě obklopil. Z černé mlhy se ozvalo vyděšené zavřeštění. Drakova magie rozmáčkla malého věznitele na kaši, která vzápětí ztuhla do tvaru ebenově černého krystalu.

Odpověď přišla ihned v podobě nového stříbrného vlákna, které mu stáhlo čelisti k sobě.

Poloprůhledný leviatan bojoval, ale čelisti měl nyní spoutané stejně pevně jako zbytek těla.

Jeho věznitelé pobíhali po ohromné jeskyni, jako by se i nyní strašně báli, ovšem Zzeraku si nedokázal představit, že by jejich strach mohl mít něco společného s ním. Znechuceně zasyčel skrz spoutané čelisti a ještě jednou se vzepjal, aby se pokusil zbavit pout.

Znovu bez úspěchu.

A pak, zcela nečekaně, mrňavá šupinatá stvoření zanechala zběsilého pobíhání a všech dalších činností. Jako jedno zírala na místo kdesi u drakova boku, kam on sám však neviděl.

Zzeraku cítil, že někdo přišel. Někdo obrovsky mocný.

Jeho skutečný věznitel…

Všichni kolem něj padli na zem v pokorném gestu. Zzeraku zaslechl tichý pohyb, který mohl klidně být jen závanem větru nebýt faktu, že do téhle prokleté jeskyně se vítr neměl jak dostat.

„Vedli jste si dobře, mí skardynové,“ ozval se hlas, který se navzdory své ženskosti zabodl přízračnému drakovi do srdce jako ledový rampouch. „Jsem potěšena…“

„Poslouchali na slovo,“ odpověděl druhý, tentokrát mužnější hlas. V tomhle bylo navíc zjevné opovržení malými tvory. „I když chrysalunovou komoru otevřeli příliš brzy, má paní. To zvíře skoro uteklo.“

„Nebyl důvod k obavám. Jakmile byl zde, jednoduše nemohl utéct.“

Ženský hlas se přiblížil… a najednou do Zzerakova zorného pole vstoupila malá postava.

Byla bledá, oděná do přiléhavé róby barvy noci. Zastavila se, aby si ho prohlédla, a zároveň aby mu umožnila prohlédnout si ji. Zzerakovi připomínala kohosi, kdo se nedávno pokoušel vloudit do jeho přízně a ukázat mu něco mimo absolutní chaos, který poznal ze světa, jemuž někteří říkali Outland. Drak však zároveň cítil, že tahle bytost, třebaže v mnoha rysech podobná té, na niž si vzpomněl, je jiná.

Pod ramena jí spadaly dlouhé, ebenově černé vlasy. Obličej měla natočený do strany, jako by lapenému zvířeti nevěnovala pozornost, ale Zzeraku věděl, že to není pravda. Z toho, co drak spatřil z její tváře, pochopil, že je dokonale krásná stejným způsobem jako obličej patřící jeho přítelkyni. Snad ještě víc.

Chlad, který však vyzařoval z jejího pohledu, napůl skrytého pod víčky, způsobil, že se spoutaný obr znovu začal vzpínat a pokoušel se vyprostit z pout.

Koutky jejích úst se zvedly. „Nenamáhej se tolik, můj maličký. Měl by sis spíš udělat pohodlí.

Tady jsi totiž… doma.“

Její slova nedávala smysl. Zzeraku se vzepřel proti magickým provazům v touze utéct…

utéct před malou postavou, která ho tolik děsila.

Otočila se přímo proti němu a ukázala mu celou tvář, takže konečně spatřil, že má levou polovinu zahalenou závojem… závojem, který se na okamžik nepatrně zvedl a odhalil strašlivě popálenou kůži a černou díru v místě, kde bývalo oko.

A třebaže vypadala oproti obrovitému drakovu tělu spíš jako mravenec, pohled do její znetvořené tváře Zzerakův strach stonásobně zvětšil. Chtěl se od ní dostat co nejdál, už ji nechtěl nikdy v životě vidět. A i když závoj vzápětí popálenou část tváře znovu zahalil, drak to hrozné zlo pod ním doslova cítil.

Zlo, které přesahovalo vše, co doposud v Outlandu poznal.

Její úsměv se však ještě rozšířil, a to snad až k místům, kde to obličejové svaly neměly dovolit.

„Měl by sis odpočinout,“ řekla tónem, který nepřipouštěl námitky ani vzdor. A když Zzeraku začal ztrácet vědomí, dodala ještě: „Odpočívej a neboj se… vždyť jsi u své rodiny, mé dítě…“

1

Čas běží neskutečně rychle, když se někomu poštěstí dožít se takového věku, pomyslela si postava v kápi, sedící ve svém horském příbytku, a prostřednictvím nesčetných naleštěných koulí vznášejících se nad ní si prohlížela svět pod sebou. Stačilo jediné gesto a všechny koule se v gigantické oválné síni přeskupily. Ty, které muž chtěl zrovna vidět, se zastavily přímo před ním nad několika stupínky vytesanými pomocí magie ze stalagmitů, jichž byla kdysi tahle jeskyně plná. U paty každý z nich vypadal, jako by ho vyrobil skutečný mistr, tak dokonalé byly jejich linie. Čím výš se však člověk podíval, tím více se měnily spíše v dílo stvořené ve snu, než že by připomínaly výsledek čísi tvrdé práce. V těch snech byly náznaky draků, duchů a úplně nahoře cosi, co vypadalo jako dlouhá zkamenělá ruka s hubenými prsty pokrčenými tak, že téměř, ale jen téměř svíraly kouli vznášející se nad nimi.

A v každé takové kouli se odehrávala scéna, která pro čaroděje Krasa měla velký význam.

Do jeho dobře ukryté skrýše proniklo vzdálené zahřmění a významně naznačilo, jaké že bouřlivé počasí panuje venku. Dnešní pošmourný večer oblékl vyzáblého a bledého čaroděje do fialového roucha, které ho kdysi řadilo mezi členy Kirin Tor. Nyní se naklonil blíže ke kouli, aby si poslední scénu prohlédl zblízka. Modré světlo koule zrcadlilo tvář podobnou vznešeným, nebo také někdy nazývaným vysokým elfům – dnes téměř zaniklé rase – a to včetně vystouplých lícních kostí, aristokratického nosu a protáhlé hlavy. Ale navzdory kráse, která byla dalším společným rysem zdánlivě ho spojujícím s prastarou rasou, nebyl Krasus elfského původu. Nešlo jen o hluboké vrásky a jizvy – zejména tři hluboké táhnoucí se po celé pravé tváři – které by žádný elf nemohl mít, pokud by nežil víc než tisíc let, ani o exotické černé a rudé prameny v jinak stříbrných vlasech. To jeho oči, černé a zářivé, nepodobné elfím nebo lidským, vypovídaly o věku, jakého se žádný jiný smrtelný tvor nemohl dožít.

Takového věku se dožívali jen nejstarší draci.

Krasus bylo jméno, pod nímž vystupoval v téhle podobě a které měli mnozí spojené s bývalým členem užšího kruhu dalaranské rady čarodějů. Ale Dalaran nebyl navzdory veškeré snaze schopen zastavit sílící přívaly zla během válek s orky ani ty následující v podobě Plamenné legie a nemrtvé Pohromy. Svět Azeroth byl vzhůru nohama a stěží se mu dařilo udržovat rovnováhu, která byla s každým dnem křehčí a křehčí.

Jako bychom byli uvězněni v nekonečné hře a naše životy závisely na hodu kostkou nebo obrácení karty, pomyslel si, když si vybavil katastrofické události z minulosti. Krasus byl svědkem zkázy civilizací daleko starších, než byla současná, a přestože se mu vždy podařilo z mnohých alespoň cosi zachránit, nikdy to nebylo dost. Byl jen jedna bytost, jeden drak… i když byl Korialstrasz, druh velké královny rudé letky Alexstraszy.

Ale ani sama jeho milovaná paní, velký Aspekt života, nebyla schopna předvídat, co se všechno stane, a všem hrůzám zabránit. Krasus věděl, že si na záda naložil daleko větší břímě, než měl, ale on zkrátka nedokázal národům Azerothu nepomáhat, třebaže některé z jeho pokusů byly již od začátku odsouzeny k nezdaru.

Také nyní docházelo k mnoha událostem, které poutaly jeho pozornost. K událostem s potenciálem vnést do jeho světa naprostou zkázu… a v jádru většiny problémů byla jeho vlastní rasa – draci. Objevila se trhlina vedoucí do ohromné říše nazývané Outland, velký portál, který fascinoval a znervózňoval obzvláště modrou letku, ochránce veškeré magie. Už z něj dokonce získali záhadný lék na šílenství, které kdysi postihlo modrého pána. Jakkoli však byla nyní mysl Aspekta magie Malygose naprosto čitelná, Krasovi se cesta, po níž se vydal, nelíbila. Malygose rozzuřilo to, co považoval za zneužití magie mladšími rasami, a navrhoval ostatním Aspektům, že by měli očistit Azeroth od všech, kdo jsou schopni touto mocí vládnout.

Viděl v tom jedinou možnost, jak svět zachránit. Ve skutečnosti byl od jejich posledního setkání touhle myšlenkou zcela posedlý. Tehdy se on, Alexstrasza, Nozdormu – Nadčasový a Ysera – Ta ze sna shromáždili daleko na severovýchodě, aby v prastarém vysokém chrámu Wyrmrest uprostřed sněhem a ledem pokrytého Dragonblightu provedli významný každoroční rituál, který poprvé vykonali více než před deseti lety s cílem spojit svou moc a postavit se Deathwingově hrozbě.

Krasus s rostoucím znechucením zapudil obraz, na který se díval, a vyvolal jiný. Jeho myšlenky se však stále ubíraly směrem dovnitř. Tentokrát se týkaly posledního ze čtyř velkých draků, Ysery.

Vyprávělo se o tom, že se v jejím přízračném království, téměř mytickém Smaragdovém snu, dějí strašlivé věci. Jaké přesně, to nikdo nedokázal říct, ale Krasus se začínal obávat, že Smaragdový sen by mohl představovat problém se stejně zničujícím potenciálem jako ostatní.

Už chtěl další kouli minout bez povšimnutí… ale v posledním okamžiku poznal místo, které zobrazovala.

Grim Batol.

A když upřel zrak na zlověstně vyhlížející horu, všechny myšlenky na Malygose i Smaragdový sen byly rázem pryč. Znal ji až příliš dobře. Sám to místo v minulosti navštívil a zároveň vysílal do samého nitra prokleté hory špehy. V Grim Batolu udělali orkové pomocí prokletého artefaktu jménem Duše démona z jeho milované paní otrokyni. Bylo paradoxem, že stejná barbarská rasa se v příštích třinácti letech ukázala být cenným spojencem proti vrátivší se Plamenné legii. Duše démona bohužel přinutila rudou královnu plnit vůli Hordy, neboť byla vytvořena samotnými Aspekty… a později jedním z nich strašlivě zneužita. Alexstrasza dávala orkům mladé draky, jež ta zvířata používala jako válečné zbraně a nosiče. Mladé, kteří umírali po desítkách v boji proti čarodějům a drakům jiných letek.

Krasus využil poněkud zbrklého čaroděje Rhonina, elfskou válečnici Vereesu i další a měl zásadní podíl na jejím vysvobození. S velkou pomocí trpasličích válečníků pak byl zlomen i odpor orků. Grim Batol byl vyčištěn a jeho prokleté dědictví navždy zničeno.

Nebo si to alespoň všichni mysleli. Temnotu, která se do něj znovu začala vkrádat, jako první ucítili trpaslíci a odešli z oblasti téměř ihned po porážce orků. On a Alexstrasza se rozhodli, že je povinností rudé letky Grim Batol znovu vyčistit a navždy uzavřít. A to navzdory skutečnosti, že jej právě oni od dávné bitvy o Mount Hyjal chránili a byli to oni, kdo se nechal tak snadno zotročit Duší démona a umožnil orkům, aby se uvnitř usadili.

A tak rudí obři znovu kroužili na stráži kolem Grim Batolu a starali se o to, aby se nikdo nezatoulal dovnitř, ať již náhodou nebo s úmyslem využít zla skrytého v jeho nitru.

V poslední době však hlídky bez zjevného důvodu prořídly, a několik draků dokonce zahynulo. Pár jich zešílelo tak, že nebylo jiné volby než je zabít ze strachu ze zkázy, kterou by mohli způsobit. Rudá letka nakonec udělala to co všichni před ní. Nechala Grim Batol svému osudu.

A tak se to místo proměnilo v prázdnou hrobku označující konec staré války a počátek, jak se nakonec ukázalo, jen velmi krátkého míru.

Ale přesto…

Krasus si prohlížel potemnělou scénu. I z této vzdálenosti cítil, že z nitra cosi vyzařuje. Grim Batol byl po všech staletích tak nasáklý zlem, že je nebylo možné navěky zapudit.

A k tomu ty zkazky, šeptem vyprávěné příběhy dávající tušit, že minulost znovu ožívá. Krasus je všechny znal. Útržky vyprávění o ohromném okřídleném tvorovi, kterého není na nočním nebi téměř vidět, o přízraku, jenž v jednom případě dokonce vyhladil celou vesnici na míle daleko od Grim Batolu. Vypravěč se dušoval, že ve světle měsíce rozeznal draka… nebyl však rudý, černý ani žádné jiné barvy. Snad trochu ametystový, což bylo nemožné a jistě to byl jen výplod představivosti vyděšeného farmáře. Avšak i ti s daleko lepším zrakem, většinou jeho vlastní zvědové, podávali hlášení o zjevení na obloze nad horou. A když se jeden z nich – samec z jeho vlastní letky, kterému bezmezně věřil – odvážil ono zjevení sledovat, už se nevrátil.

Ve světě se toho odehrávalo příliš mnoho, než aby se Aspekti mohli zaměřit jen na Grim Batol, ale Krasus ho nedokázal nechat být. Na zvědy se však už spoléhat nemohl, neboť obětovat ostatní, to se neslučovalo s jeho přesvědčením. Musel se tedy spolehnout sám na sebe, a to bez ohledu na možné následky.

Třeba i na smrt.

Existovaly pouze dvě bytosti, jimž se byl ochoten s podobnými obavami svěřit, ale Rhonin a Vereesa měli svých starostí dost.

Bylo to tedy jen na něm. Krasus energickým gestem poslal všechny vznášející se koule do tmy u stropu. Smrti se nebál, na to ji viděl a téměř i vyzkoušel příliš často. Chtěl jen, aby měla význam, až k ní dojde. Byl více než ochoten zemřít pro tento svět a pro své blízké, pokud se to od něj bude žádat.

Pokud se to ode mne bude žádat, zopakoval si pro sebe. Ještě se ani nevydal na cestu.

Ještě zdaleka nebyl čas na podobné myšlenky.

Průzkum musí být proveden v naprosté tajnosti, uvažoval Krasus, zatímco vstal ze židle.

Nesmím to brát na lehkou váhu. Děje se tam něco, co ohrožuje nás všechny. Cítím to…

Být to někdy jindy, například během Druhé války, věděl by Krasus, koho za tím hledat.

Šíleného Aspekta kdysi nazývaného Strážce země*, nebo přesněji… Neltharion. Ale takhle už obrovského černého draka nikdo nepojmenoval celá tisíciletí. Po prvním z jeho šílených plánů dostal daleko přiléhavější jméno.

Nyní ho nazývali Deathwing. Deathwing Ničitel.

Krasus se zastavil uprostřed rozlehlé jeskyně a zhluboka se nadechl. Připravil se na to, co mělo přijít. Ne, Deathwing to být nemohl, protože ten byl téměř s naprostou jistotou mrtev.

Téměř s jistotou. To bylo daleko lepší než v minulosti, kdy černého draka považovali za zřejmě mrtvého.

A Deathwing nebyl jediným velkým zlem tohoto světa.

Krasus roztáhl paže. Bylo jedno, jestli zlo v Grim Batolu je jen vyústěním všeho zla minulosti, nebo je to nějaká nová hrůza. On najde pravdu.

Jeho tělo se mnohonásobně nafouklo. Čaroděj s heknutím dopadl na podlahu na všechny čtyři. Tvář se mu protáhla, nos a ústa se spojily a vytvořily dlouhou a silnou mordu. Šaty, které měl před chvílí na sobě, byly rozervány na kusy poletující vzduchem. Vzápětí mu na těle vyrostly tvrdé, krvavě rudé šupiny.

Ze hřbetu mu vyrašila dvě malá blanitá křídla, která rostla spolu s ním. Pak se objevil dlouhý ocas. Ruce a nohy se zkroutily v mocné spáry zakončené ostrými drápy.

Celá přeměna netrvala více než okamžik, ale když byla dokončena, už to nebyl Krasus. Na jeho místě stál majestátní rudý drak, který téměř vyplňoval jeskyni a jemuž se co do velikosti rovnal z jeho druhu vyjma velkých Aspektů málokdo.

Korialstrasz roztáhl křídla a vyskočil ke stropu.

Těsně před tím, než do něj narazil, se strop zamihotal a tuny skály ho propustily do sebe, jako by to byla voda. Mocné svaly nesly draka rychle výš magickou bariérou.

O několik vteřin později vylétl k noční obloze. Skála se za ním zase zhmotnila a po místě, kudy proletěl, nebylo ani stopy.

Jeho nejnovější příbytek ležel vysoko v horách nad tím, co zbylo z Dalaranu. Pod sebou měl ruiny, to ano – až příliš mnoho ruin kdysi hrdých věží a mocných pevností – ale slavnou říši zahalovalo cosi naprosto úžasného. Šířilo se to z místa, kde vládli Kirin Tor, rovnoměrně na všechny strany. Byl to zoufalý pokus zbylých členů rady obnovit bývalou slávu a získat zpět moc… a zároveň co nejvíce pomáhat Alianci proti Pohromě.

Na první pohled to vypadalo jako ohromná magická kupole tvořená všemožnými vířícími energiemi, ovšem zejména takovými, které jí dodávaly fialově bílý nádech. Kupole byla neprůhledná a všem očím bylo zcela skryto, co se odehrává pod ní. Korialstrasz věděl, jaké mají čarodějové plány, a měl je za blázny, ovšem nechal je dělat, co sami považovali za nezbytné. Stále totiž existovala jistá naděje, že uspějí…

Navzdory vlastním, ne zcela zanedbatelným schopnostem rada čarodějů draka ve svém středu vůbec nepoznala. Když ještě býval členem řádu – a vlastně jedním z jeho tajných zakladatelů – znali ho jen jako Krasa a nikdy neodhalili jeho skutečné já. Korialstraszovi to tak vyhovovalo; pro většinu mladších ras bylo prakticky nemožné jednat přímo s téměř bájným zvířetem.

Skrytý vlastní magií přelétl drak nad fantastickým dómem a zamířil na jihovýchod. Měl nutkání obrátit se k zemi ovládané rudou letkou, ale takové zpoždění by ho mohlo přijít draho.

A královna mohla vyjádřit pochybnosti týkající se jeho plánované cesty, nebo mu ji dokonce zakázat. Ani kvůli ní se tedy Korialstrasz neotočil.

Naopak. Bylo to z velké části kvůli ní, že se odhodlal vrátit do Grim Batolu.

*

Trpaslíci byli skutečně různorodá skupinka, dokonce i ve srovnání s tím, jak je často vnímali lidé nebo jiné rasy. I oni sami by se raději nacházeli v lepším postavení, ale povinnost jim velela, aby v zájmu svého lidu zapomněli na nepohodlí.

Trpaslíci byli vzrůstem skutečně malí, ale velmi silní. Měli mezi sebou muže i ženy, třebaže příslušníci jiných ras by je od sebe rozlišili jen s obtížemi. Ženy ovšem neměly hustý plnovous, byly poněkud méně urostlé než jejich mužské protějšky a při bedlivějším poslechu šlo poznat, že i hlas mají o něco méně hrubý. Urputností a odhodláním v boji však byly stejně proslulé, ne-li více, jako jejich druhové.

Muž či žena, všichni byli nyní zasmušilí a vyčerpaní. Dnes už viděli umírat dva své přátele.

„Mohla sem Albrecha zachránit,“ řekla Grenda a stiskla rty do tenké čárky. „Fakt, Rone!“

Starší trpaslík, k němuž mluvila, měl ve tváři víc jizev než kdokoli z ostatních. Ron byl velitel a trpaslík s největšími znalostmi o dědictví Grim Batolu. Koneckonců byl velitelem už před lety, když čaroděj Rhonin, vznešená elfka Vereesa a jeden jezdec na gryfonu z Aerie pomohli jeho vojákům proniknout do toho špinavého orkského hnízda a osvobodit dračí královnu. Opřel se o stěnu tunelu, kterým se svou tlupou právě proběhli, a lapal po dechu. Vždyť to ještě není tak dávno, co byl mladý. Jenže za poslední čtyři týdny tady nepřirozeně zestárl a byl si jistý, že za to může ta prokletá země. Vzpomněl si na hlášení týkající se rudých draků a toho, jak trpěli ještě víc, než nakonec dostali rozum a asi před měsícem odletěli nadobro. Jen trpaslíci měli dost tvrdé hlavy, aby se vydali přímo do srdce říše, která je zjevně chtěla zabít.

A jestli to nebyla říše, pak jistě černé zlo spící hluboko v jejích děsivých jeskyních.

„Nemohlas nic dělat, Grendo,“ zavrčel v odpověď. „Albrech s Kathisem věděli, do čeho lezou.“

„Ale nechat je proti skardynům samotný…“

Ron zalovil pod kyrysem a vytáhl dlouhou dýmku. Trpaslíci bez dýmky nikam nechodili, i když někdy byli nuceni kouřit i něco jiného než oblíbený tabák.

V posledních dvou týdnech si jejich tlupa nacpávala dýmky směsí hnědých hub – chodby jich byly plné – a rudých semen, které našli u potoka, v němž měli rovněž nejlepší zásobárnu vody. Kuřivo to bylo přinejmenším snesitelné.

„Rozhodli se zůstat a pomoct ostatním, abychom dodělali naši věc,“ odpověděl, zatímco si nacpával dýmku. Když ji nakonec zapálil, dodal: „Čímž myslím dostat vodtamtuď tady toho smraďocha…“

Grenda i ostatní se podívali na zajatce. Skardyn zasyčel jako nějaký ještěr a pak po Ronovi chňapl ostrými zuby. To stvoření – Ron si byl docela jistý, že se jedná o muže, ale vnitřně odmítal přiznat mu to privilegium a mluvit o něm tak – bylo o něco menší než průměrný trpaslík, ale zároveň o něco robustnější. Všechna tělesná hmota navíc byly svaly, protože tahle šupinatá stvoření dokázala hrabat holýma rukama daleko lépe než nejsilnější z Ronových lidí.

Tvář, která na ně hleděla zpod odrané hnědé kapuce, byla odporným mixem trpasličích a ještěřích rysů, což jeho věznitele ani v nejmenším nepřekvapilo, neboť skardynové byli potomky stejné rasy jako Ron a jeho společníci. Jejich předkové byli Temní železní trpaslíci*, prokletí trpaslíci, kteří před stovkami let přežili Válku tří kladiv. Většina zrádných temných železných v tomhle velkém konfliktu mezi trpaslíky a trpaslíky zahynula, ale odjakživa se vyprávěly zkazky, že se některým podařilo uprchnout do Grim Batolu, který těsně před vlastní smrtí jejich velitelka – čarodějka Modgud – proklela. Vzhledem k tomu, že nikdo netoužil pronásledovat několik zbývajících nepřátel na místo plné černé magie, zůstala informace jen na úrovni pověsti… až do chvíle, kdy měl Ron tu smůlu, že krátce po svém příchodu potvrdil její pravdivost.

Ale ať již byly vazby mezi Ronovým lidem a skardyny jakékoli, zanikly nesmírně dávno a dnes byly prakticky nezjistitelné. Skardynové si s trpaslíky zachovávali jakous takous fyzickou spřízněnost, ale například místo tolik typického trpasličího plnovousu jim tvář zdobily šupiny.

Zuby měli skutečně spíš jako ještěři, nebo dokonce jako draci, a tahle zvířata připomínaly i jejich znetvořené ruce – přesněji pařáty. Tvor, kterého trpaslíci chytili, rovněž zcela nevyzpytatelně střídal pohyb po všech čtyřech s tím klasickým po dvou.

To všechno však neznamenalo, že by skardynové byli jen zvířata. Byli lstiví a velmi zběhlí v zacházení se zbraněmi, ať již to byly dýky, které nosili za pasem, sekery – od Války tří kladiv prakticky nezměněné – nebo kovové koule o velikosti dlaně se zákeřnými trny, jež házeli přímo rukou nebo vystřelovali pomocí jednoduchého praku. I beze zbraní však byli velmi nebezpeční, protože rádi používali zuby a drápy, což trpaslíci pochopili hned při prvním setkání.

Tehdy si mohli ověřit i to, že se skutečně jedná o potomky temných železných. Šaty jim totiž stále zdobil znak zrádného klanu. Ron bohužel rychle zjistil, že jsou stejně nesmiřitelnými a krvelačnými protivníky a chytit jednoho z nich živého bude nesmírně obtížné. Podobnou výpravu už zorganizoval třikrát, a třikrát skončila fiaskem.

A třikrát viděl Ron umírat některého ze svých druhů.

Tahle prokletá série prozatím končila dnes v noci ztrátou dvou skvělých válečníků. Na výpravě však byli za svou snahu částečně odměněni… nebo v to alespoň doufal. Ron konečně věřil, že má zdroj, z něhož by mohl zjistit, co tak strašného a mocného se v hoře usadilo, že před tím i draci ve strachu uprchli. Jaká temná moc asi poroučela skardynům, že pro ni byly ty zrůdy ochotné i zemřít?

A čí vzteklé vytí a znepokojivé světlo a energie nyní vycházely z osamělého vrcholu?

Ron se sklonil ke skardynovi a ten si odplivl. Jeho dech páchl, což vypovídalo o mnohém, když si jeden uvědomil, na jaký zápach jsou trpaslíci zvyklí. Ron objevil další změnu, která skardyny a trpaslíky dále rozdělovala. Jeho vězeň měl rozeklaný jazyk.

Žádná ze změn nebyla přirozená. Byly výsledkem života v místě prosyceném zlou magií.

Trpasličí velitel se na zajatce upřeně zadíval a jeho pevný pohled narazil na stejný, až na to, že Ron neměl krví podlité oči.

„Slyšel jsem, že umíš mluvit, ty špíno,“ zahřměl Ron.

Zajatec zasyčel… a pak se pokusil vyskočit. Ron sám vybral dva silné strážce, kteří skardynovi drželi paže, jenže i oni měli co dělat, aby ho udrželi na zemi.

Ron mocně potáhl z dýmky a vyfoukl kouř tvorovi přímo do tváře. Skardyn ho dychtivě nasál; láska ke kouření byla zjevně jedním ze zvyků, který jim zůstal. Když trpaslíci nejdřív prohlédli těla mrtvých, našli u nich dýmky, ovšem ne vyřezané ze dřeva, ale vyrobené z pálené hlíny.

Další otázkou bylo, čím si je vlastně skardynové nacpávali, protože jediná věc připomínající kuřivo, kterou u nich našli, páchla po zatuchlé trávě a nasekaných žížalách. Ani nejdrsnější z Ronových chlapů nehodlal něco takového zkoušet kouřit.

„Dal by sis čouda, co?“ Ron znovu potáhl a vyfoukl kouř tvorovi do tváře. „Hele, tak si se mnou trošku popovídej, a uvidíme, co se s tím dá dělat…“

„Uzuraugh!“ zavrčel zajatec. „Hizakh!“

Ron udělal významné ts ts ts. „No esli chceš žvanit takhle, tak to tě maximálně předám tadydle Grendě a jejím dvěma bráchům. Albrech byl jejich Gwyarbrawden. Znáš to starý slovo?

Gwyarbrawden?“

Skardyn ztuhl. Trpaslíci měli mnoho způsobů, jak rozlišit příbuzenské svazky. Prvním byl samozřejmě klan, ten byl vždy na prvním místě. Ale ať již v rámci klanu nebo mimo něj existovaly i jiné vazby a rituálem Gwyarbrawden uzavírali dva trpaslíci přísahu, že půjdou klidně na opačný konec Azerothu, aby případně pomstili smrt toho druhého. Součástí přísahy byl i slib, že se nebudou štítit dopřát vrahovi dlouhou a drsnou smrt, neboť Gwyarbrawden byl z velké části hlavně o spravedlnosti.

Byla to součást života trpasličí společnosti, o níž vědělo jen velmi málo lidí zvenčí.

Avšak skardynům její obsah evidentně nebyl cizí, alespoň pokud mohl Ron soudit podle toho, jaký pohled zajatec vrhl nejprve na Grendu a pak znovu na něj. Legendy popisující Gwyarbrawden často končily barvitým líčením dlouhé smrti dopadeného vraha. Rona nijak nepřekvapilo, že si podobné příběhy vyprávěli i příslušníci téhle velmi vzdáleně příbuzné rasy.

„Hele, poslední šance,“ řekl a znovu zabafal. „Budeš mluvit tak, abych ti rozuměl?“

Skardyn přikývl.

Ron umně skryl nadšení. Ne že by s Grendou a jejími bratry úplně blufoval, ale kdyby jim zajatce předal, znamenalo by to, že se zase nedozví nic. Pravda, Grenda by se snažila ze všech sil, aby z té stvůry dostala co nejvíc, ale nemohl vyloučit, že se jeden ze tří trpaslíků nechá příliš unést a zabije skardyna moc brzy.

Ron se naposledy podíval ke Grendě, aby zajatci připomněl, co by ho čekalo, kdyby neodpověděl, a řekl: „Ta se závojem! Tví kamarádíčci jí sem něco přitáhli a Grim Batol teď řve, jako by to byl nějakej drak nebo co… akorát že už sem tu draka neviděl měsíce! Co tu vlastně chce?“

„Chrysalun…“ Skardyn jediné slovo zachraptěl tak, že to znělo, jako by mluvil jen velmi zřídka a stálo ho to velké úsilí. „Chrysalun…“

„A co to sakra u tatíkových vousů je ten chrys… chrysalun?“

„Větší…“ zachrčel zajatec a jazyk mu několikrát rychle vystřelil z úst. „Větší uvnitř… než venku…“

„Co to ta stvůra mele? Dělá si z nás prdel?“ vyštěkl jeden z Grendiných bratrů. Třebaže ti dva nebyli dvojčata, byli si podobní víc, než bylo mezi trpaslíky běžné, a Ron měl vždycky problém poznat, který je Gragdin a který Griggarth.

Ať už to byl ten nebo ten, slova doprovodil několika rychlými kroky a sekerou napřaženou tak, jak mu to jen nízký tunel dovoloval. Skardyn zasyčel a znovu se pokusil vymanit ze sevření.

Byla to nakonec Grenda, kdo prchlivého bratra zastavil. „Ne, Griggarthe! Ještě ne! Dej tu sekeru dolů!“

Griggarth na sestřina přísná slova zareagoval jako malý kluk, nahrbil se a sklopil hlavu. Ona byla paní a oni dva jen její psi. I Gragdin, který k tomu vlastně neměl důvod, zareagoval stejně jako bratr.

Grenda se obrátila ke skardynovi. „Ale jestli tahle špína nezačne povídat něco, co bude dávat větší smysl, tak…“

Ron se znovu chopil kontroly nad výslechem. Dokouřil poslední zbytek, vyklepal popel a zabručel: „Jo. Tak naposled. Třeba se blbě ptám.“ Chvíli uvažoval a pak řekl: „Co tak něco vo tom vysokým a vo tom, co tady kuje za pikle.“

Jeho narážka vyvolala u skardyna bouřlivou reakci. Nejprve si Ron myslel, že se dusí, ale pak si uvědomil, že se ta zatracená stvůra směje.

Ron tasil dýku a strčil její hrot skardynovi pod hnědou šupinatou bradu. Navzdory tomu se však zajatec smál dál.

„Drž hubu, ty zparchantělej ropušáku, nebo těm třem ušetřím práci a stáhnu tě z kůže sám…“

Strop se propadl. K zemi se zřítily tuny kamení a trpaslíci rychle uskakovali na všechny strany.

Spolu s kusy skály mezi trpaslíky spadly i tři obrovité postavy nejen oděné v těžké mosazné zbroji, ale zároveň porostlé šupinami ještě více než skardynové. A co hůř, tihle impozantní obři – podle Ronova zkušeného odhadu víc než dva a půl metru vysocí – byli daleko nebezpečnější a jejich útok překvapivější než v případě potomků temných železných.

„Co jsou…“ vykřikl jeden z trpaslíků těsně předtím, než mu ohromný zahnutý meč prošel kyrysem i hrudním košem.

Ron věděl, co jsou zač, třebaže je dosud znal jen z vyprávění, ale byla to Grenda, kdo jejich odporné jméno vykřikl nahlas. „Drakonidi!“

Vrhla se vpřed jako první, sekeru připravenou k ráně. Drakonid, kterého si vybrala a jenž i kvůli černým šupinám vypadal, jako by někdo zkřížil draka a člověka, se po ní ohnal krví potřísněnou zbraní. Jakmile se střetla s trpasličí sekerou, zaplála a přesekla Grendinu zbraň, jako by byla z vody.

Trpaslici zachránila jen Ronova rychlá reakce. Vrhl se totiž proti stejnému obrovi jako ona, a navíc v ten samý okamžik, takže se na poslední chvíli objevil vedle ní a odstrčil ji stranou.

Tunel byl však tak úzký, že už nezbývalo místo, kam by uhnul on, takže schytal ránu původně určenou jí.

Trpaslík zařval, neboť se mu protivníkova čepel propálila skrz zápěstí. Užasle hleděl, jak mu ruka spadla na zem, kde ji vzápětí rozšlápla těžká tříprstá drakonidova tlapa.

Jestli se dalo na jeho děsivém zranění najít něco pozitivního, byla to skutečnost, že čepel byla magická a ránu zároveň zacelila. To ve spojení s typickou trpasličí odolností umožnilo Ronovi dát do následné rány všechnu sílu.

Jeho sekera prošla protivníkovým tvrdým krunýřem poblíž ramene. Drakonid zavyl bolestí a couvl.

Ronovi v uších náhle zazvonil smích, který se čím dál méně podobal zvuku vydávanému skardynem, a naopak začínal připomínat cosi daleko zlověstnějšího. Ohlédl se přes rameno na místo, kde měl být jeho zajatec.

Stráže však ležely mrtvé na zemi s podřezanými hrdly a prázdnýma oči upřenýma ke stropu.

Sekery měly stále v pouzdrech na zádech a dýky u pasu. Vypadalo to, jako by jednoduše trpělivě počkaly, až zemřou.

Nebo jako by byly očarované… neboť tvor, který stál na skardynově místě, nebyl žádný zdegenerovaný trpaslík. Tenhle tvor byl vysoký jako člověk, jen štíhlejší. Dlouhé špičaté uši vypovídaly o jeho identitě dost výmluvně, ale rudé roucho a vztekle zářící zelené oči – známka posednutí démonem – Rona přesvědčily ještě dokonaleji, že byl strašný hlupák.

Vyslýchal zatraceného krvavého elfa.

Ronův lov na zajatce, který by jim mohl dát informace, se proměnil v past na trpaslíky. Srdce se mu divoce rozbušilo, když si představil všechny své válečníky povražděné, nebo hůř, chycené a odvlečené do Grim Batolu.

Vydal válečný pokřik, který se v polorozbořeném tunelu silně rozléhal, a zaútočil na krvavého elfa. Vysoká postava v rudém si trpaslíka opovržlivě prohlédla a pak zvedla ruku.

V ní se zhmotnila dřevěná hůl zakončená vidlicí s planoucím smaragdem ve tvaru lebky připomínajícím elfovy oči.

Ron odlétl o několik metrů dozadu a zastavil se až o stěnu tunelu.

Když dopadl na zem, vychrlil ze sebe sérii nadávek, která by doslova popálila uši každému člověku, natož příslušníku elfské rasy. Rozmazaným pohledem viděl ostatní trpaslíky, jak se pokoušejí ubránit útoku mnohem silnějších drakonidů. Nedalo se říct, že by dračí lidé byli nezastavitelní, ale trpaslíci jako by se pohybovali pomalu. Gorum, po Ronovi rozhodně nejrychlejší válečník v partě, právě zvedl sekeru způsobem, jako by vážila víc než on.

Ten krvavej elf… určitě… musí to udělat ten krvavej elf… Ron se pokusil vstát, ale tělo ho odmítalo poslouchat.

Horší než nyní zcela nevyhnutelná smrt však pro něj byla skutečnost, že zklamal svého krále.

Přísahal Magnusovi, že odhalí tajemství Grim Batolu, ale jediným výsledkem jeho výpravy byl tenhle strašlivý debakl.

Samotný pocit hanby stačil, aby ho zvedl na kolena, ale dál už to nešlo. Krvavý elf nyní obrátil pozornost od Rona k ostatním trpaslíkům. Další urážka na trpasličí cti.

Ronovi se podařilo zvednout sekeru. Bojoval s kouzlem i s vlastní bolestí…

Stěnami tunelu otřásl strašlivý řev přicházející odkudsi shora. Všichni okamžitě zvedli hlavu.

Největší účinek však měl řev na krvavého elfa. Zaklel v jazyce, jemuž Ron nerozuměl, a pak zařval na drakonidy. „Nahoru! Rychle! Než se dostane moc daleko!“

Dračí válečníci se přikrčili a pak s ohromující mrštností vzhledem k jejich velikosti vyskočili z tunelu. Vůdce dvakrát udeřil holí o zem a zmizel v krátkém výšlehu zlatých plamenů.

Ron najednou zjistil, že se zase může hýbat, třebaže tak nějak unaveně. Zároveň se začaly vracet síly i jeho druhům. Nejméně tři trpaslíci leželi mrtví a několik dalších bylo raněno. Ron pochyboval, že drakonidé utrpěli víc než několik neškodných škrábanců. Nebýt záhadného řevu, trpaslíci by byli ztraceni.

Grenda a jeden z jejích bratrů mu přispěchali na pomoc. Trpaslice byla zalitá potem. „Můžeš chodit?“

„Hmmm! Klidně i zdrhat… když budu muset, holčičko!“

V žádném případě to nebylo ze zbabělosti, když jí nyní navrhl, aby utekli. Nedokázal odhadnout, jestli se krvavý elf s drakonidy náhodou nevrátí stejně rychle, jako před chvílí zmizeli. Trpaslíci byli téměř rozprášeni a potřebovali se dostat někam, kde se budou schopni dát dohromady.

„Jdem… jdem k šikmým tunelům,“ přikázal Ron. Tyhle tunely byly od Grim Batolu mnohem dál, ale on měl pocit, že jsou v tuto chvíli nejlepší volbou. Země byla v té oblasti plná žil bílých krystalů – velmi citlivých na magickou energii – které trpaslíkům pomohou, aby se k nim nepozorovaně nepřiblížil jakýkoli čaroděj typu krvavého elfa. Svým způsobem se stanou neviditelnými.

Ale nikoli nezranitelnými. V blízkosti Grim Batolu nebylo nikde zcela bezpečno.

S Grendinou pomocí vyvedl Ron trpaslíky ven. Když se otočil ke svým těžce zmláceným druhům, znovu si uvědomil, kolik sil je krátká bitva stála. Nebýt toho řevu…

Řevu. Jak vděčný byl za podivné vyrušení. Ron dumal, odkud se mohl vzít, uvažoval, jestli…

jestli to byla pro trpaslíky skutečně záchrana, nebo jen předzvěst čehosi daleko horšího.

2

Korialstrasz letěl nad Lordaeronem a musel se ze všech sil přemáhat, aby nevěnoval pozornost hemžení pod sebou. Byl odhodlaný dostat se na druhou stranu zálivu Beradin Bay bez dalšího zdržení. Bylo to naprosto nezbytné. Drak se neodvažoval nechat se zatáhnout do žádné z částí nekončícího boje proti Pohromě. Ten musel nechat v rukou obránců. Nesměl se do toho plést…

Ale zároveň… ohromný rudý drak už v minulosti několikrát rozhodnutí porušil. Korialstrasz nedokázal nechat trpět nevinné ani dovolit, aby zákeřné útoky nemrtvých zůstaly nepotrestány.

A stejně tak jednoduše nemohl nechat ohromnou armádu stovek rozkládajících se těl připravujících se vyrazit na pochod bez povšimnutí, třebaže se den už chýlil ke konci.

Odpornou armádu spatřil právě v okamžiku, kdy už ve vzduchu ucítil blížící se záliv. Armádu složenou nejen z mrtvol, ale také z hnusů sešitých z různých těl, na jejíž vytvoření bylo třeba více než tisíce původně jistě dobrých lidí. Na téměř holých kostrách často ještě visela rezavá a zprohýbaná paladinská zbroj a zpod zdobených přílbic hleděly prázdné oční důlky. Podle postav některých nemrtvých drak poznal, že Pohroma nedělala rozdíl v pohlaví nových rekrutů ani v jejich věku. Všichni padlí byli pro temného pána stejně dobrými vojáky.

Skutečnost, že někteří nemrtví kdysi bývali ženami nebo dětmi, však nyní neznamenala nic ani pro rozzuřeného draka, který se na ně snesl z oblohy a začal mezi jejich těly rozsévat strašlivou zkázu. Samotným středem prokletých vojáků se najednou rozlila ohnivá řeka, která je spalovala po desítkách. Zejména vysušené kosti byly pro dračí plamen chutným soustem a plamenné inferno se rychle šířilo dál.

Korialstrasz si byl vědomý cíle, který měla tahle armáda Pohromy vytyčený. Tím byl štít chránící Dalaran, nad nímž před několika okamžiky letěl. Čarodějové byli protivníky, jimž nedokázal Arthas, král lichů, najít odpovídající soupeře. Drak už podobný úkol čekal dávno, a to přesto, že se Pohroma pohybovala rychleji, než by si býval kdysi myslel.

A tak nemrtví nevědomky umožnili rudému drakovi před odletem z Lordaeronu prokázat bývalým druhům z Kirin Tor ještě jednu službu.

Válečníci na zemi k němu obraceli holé lebky a stříleli po něm z luků všech velikostí a tvarů, ale ani jeden šíp k němu nedolétl. Na vzdušný útok tak monumentální velikosti nebyli zvyklí.

Korialstrasz se otočil na sever a udeřil na šiky seřazené na tomhle křídle. Nejprve slétl k zemi a skosil široký zástup nemrtvých. Vzápětí udělal obrat a při druhém přeletu zalil plamenem ty, kteří zůstali stát.

Konečně ucítil, jak se v zadních řadách probudila magie, která vzápětí odpověděla na jeho útok. Menší draci by snad mohli čarodějům krále lichů podlehnout, avšak Korialstrasz byl na to až příliš zkušený. Okamžitě přesně identifikoval místo, kde se noví nepřátelé nalézali, a zaměřil na ně vlastní, rozhodně ne zanedbatelnou magickou moc.

Zem na tom místě vybuchla a všude kolem čarodějů se najednou na světlo drala stébla trávy, ovšem tisícinásobně větší než normální. Kdysi to snad bývali nižší lichové, lidmi velmi ctění, pak se ale nechali svést temnou mocí pána Pohromy. Nyní se jim kolem těl rychle omotávala obrovská stébla a drtila je a trhala na kusy dřív, než mohli seslat další vražedné kouzlo.

Takhle život prorůstá vše neživé, pomyslel si Korialstrasz s hořkým úsměvem. Jako druhovi Aspekta života a jeho služebníka se mu z podobného zneužití života obracel žaludek. Pohroma mu však nedávala jinou možnost. Představovala opak všeho, čím byla jeho královna, a hrozila zničit vše živé v Azerothu.

Létající obr se najednou propadl do nekontrolované vývrtky. Korialstrasz vztekle zařval a vynadal si, že se nechal unést jako nějaký mladý drak. Málem se zřítil přímo doprostřed armády Pohromy, ale na poslední chvíli dokázal pád zastavit. Obrátil se vzhůru, vyletěl vysoko do šedých mraků a podíval se na svou hruď.

Mezi šupinami měl zabodnutý černý šíp dlouhý jako jeden z jeho drápů. Hlavice nebyla z oceli, nýbrž z temného krystalu, který vydával matné pulzující světlo. Zásah byl dokonalý. Šíp prošel přesně tenkou škvírou mezi neproniknutelnými šupinami. Taková rána nebyla dílem náhody.

Další nával bolesti. I když byl na ni tentokrát připraven lépe, měl co dělat, aby se znovu nezřítil k zemi.

S maximálním vypětím sil vylétl výš. Zbytky Pohromy pod ním už vypadaly jako mravenci.

Spokojený, že je alespoň na chvíli z dosahu dalšího magického útoku, zaměřil veškerou moc na prokletý šíp.

Korialstrasze obklopila krvavě rudá aura. Drak ji chvíli sytil magickou mocí a pak se zaměřil na místo, kde mu šíp pronikl do těla.

Jeho hrot doslova vybuchl.

Korialstraszův pocit vítězství však měl krátkého trvání, protože vzápětí ho ochromilo další ostré bodnutí. Nebylo vlastně ani tak strašné jako agonie, již cítil dřív, ale i tak bolelo. Prohlížel si ránu a hledal příčinu. V ráně zůstaly tři malé úlomky krystalu. Magie použitá k výrobě tohoto šípu určeného k boji přímo s ním – o tom nemohlo být pochyb – byla tak silná, že dokonce i tyhle tři úlomky mu způsobovaly ohromnou bolest.

Poskokové krále lichů byli čím dál vynalézavější.

Korialstrasz se dalším kouzlem zbavil i posledních zbytků zákeřné zbraně. Chvíli mu to trvalo, ale zlost z toho, co se stalo, mu rychle vrátila síly.

Rudý drak se s řevem obrátil hlavou k zemi a jako střela doslova padal na zadní řady nepřítele. Ten, kdo po něm střelil černým krystalem, se jistě skrýval tam.

Tentokrát Korialstrasz rovnou zalil celý prostor proudem dračího ohně. Nebyla šance, aby jeho zlobě cokoli uniklo. Pohroma se musí naučit, že s draky není radno si zahrávat.

Nemrtví zachvácení plameny se potáceli na všechny strany, až nakonec nehybně padli na zem. V samém středu drakova útoku oheň pohltil nepřátele úplně a zbyl jen popel.

Korialstrasz si s uspokojením prohlížel scénu zkázy. Zasadil Pohromě vážnou ránu. Určitě prokázal nejen Dalaranu, ale i ostatním obráncům velkou službu.

Korialstrasz se zhluboka nadechl a bez váhání zamířil zpět k zálivu… a v dálce se tyčícímu Grim Batolu.

*

Na východním pobřeží středního Kalimdoru tiše kráčela zahalená postava k neblaze proslulému městu Ratchetu, které kdysi dávno založili pašeráci a v němž byste dnes kromě nich našli také spoustu jim podobných. Dalo se říct, že všichni obyvatelé města měli jednu věc totožnou – společnost je zavrhla. Tvář i šaty nově příchozího byly zcela skryty pod širokým pláštěm a kapucí. Plášť byl tak dlouhý, že mu dokonce nebylo vidět ani boty. Třebaže na mnoha místech by na sebe ihned upozornil, v Ratchetu nebyl podobný obraz ničím výjimečným.

To samozřejmě neznamenalo, že ho nesledovaly cizí oči – gobliní, lidské i jiné – i když samozřejmě jen velmi nenápadně. Jejich majitelé se ukrývali v několika chatrných a napůl zbořených kamenných domech a rozpadajících se chatrčích a snažili se odhadnout jeho schopnosti nebo nebezpečí, které s sebou přináší. Nejeden z neoholených, nemytých mužů zde byl proto, že si někdo jiný žádal jeho smrt, a všichni byli samozřejmě ochotni případného zabijáka připravit o život jako první. Že by také mohli zabít nevinného, bylo riziko, které byli velmi ochotni přijmout.

Zahalená postava kráčela Ratchetem a kápě se otáčela hned na tu stranu, hned na druhou, až se nakonec zadívala na oprýskaný nápis visící nad vchodem do snad kdysi dávno pověstného hostince. Vybledlá písmena stále dávala dohromady ne zrovna optimistický název… U Zlomeného kýlu*.

Cizinec ladným pohybem zahnul ke vchodu do hostince. Vyčouhlý zjizvený chlap v kožených botách a typickém oblečení námořníka se opřel o stěnu vedle popraskaných dveří.

Zadíval se na blížící se postavu a pak tiše ustoupil. Kápě se mírně pohnula, příchozí zjevně jeho odchod zaznamenal. Pak se obrátil zpět k hostinci.

I když se široký rukáv natáhl ke klice, ten, kdo by stál hodně blízko, by si jistě všiml, že se jí ruka vůbec nedotkla. Přesto se dveře prudce otevřely.

Uvnitř se k vetřelci, s výškou hodně přes dva metry jasně nejvyššímu v lokále, obrátily pohledy gobliního majitele a tří štamgastů. Podle oblečení i šavlí za pasem poznal, že tohle jsou přesně muži z příběhů, které často slýchal. Krvaví bukanýři**. Postava jim však nevěnovala pozornost. Záleželo na jediné věci.

„Jeden poutník hledá transport přes moře,“ prohlásila postava v kápi. Všichni čtyři, kdo tvořili osazenstvo podniku, nyní poprvé poněkud užasli. Hlas nebyl ani mužský, ani ženský.

Hospodský se vzpamatoval jako první. Malý zelený a poněkud obtloustlý goblin roztáhl pusu od ucha k uchu a odhalil zažloutlé zuby. Došel zpátky za bar, kde navzdory své postavě snadno vyskočil na neviditelnou lavici, aby vůbec viděl na druhou stranu. Jeho výraz byl přinejmenším plný výsměchu.

„Ty chceš jako loď, jo? No tak těch tu moc nemáme! Hele, jídlo a pivo, to jo, ale čerstvý lodě nám zrovna došly, he!“ Když mluvil, nafukovalo se mu břicho a napínalo flekatou zelenozlatou kazajku, až téměř úplně přepadlo přes široký okovaný pásek, který mu držel ošoupané zelené kalhoty. „Mám pravdu, chlapi?“

Ozvalo se několik „no jo“ a jeden, zřejmě nejstřízlivější štamgast pomalu přikývl. Nikdo z nich však z divného nově příchozího nespouštěl oči. Ten nedal navenek nic znát.

„Jsem tu cizinec, to je pravda,“ odpověděla postava znovu zcela neidentifikovatelným hlasem. „Ale místo, kde se dá sehnat jídlo a střecha nad hlavou, je často i místem, kde je možné najít transport…“

„A máš ňáký zlato, abys za ten svůj transport moh’ zacálovat, ty maškaro?“

Kápě přikývla. Rukáv, který předtím otevřel dveře, se nyní znovu natáhl dopředu. Neobjevila se v něm ale ruka, nýbrž malý šedý váček, v němž to zacinkalo. Váček visel na dvou kožených řemíncích, které vzápětí znovu zmizely v temnotě rukávu.

„Peníze nejsou problém.“

Zájem všech o váček byl zjevný, ale nově příchozího to nechávalo zdánlivě zcela chladným.

Hostinský se poškrábal na špičaté bradě a zalomozil: „Hmmmm! Možná starej Dizzywig, to je šéf doků. Je to cvok a možná i dost velkej, aby tě tam vodvez. A když už nic, má pár člunů.“

„Kde by se dal najít?“

„Asi v docích, sakra, ne? Starej Dizzywig tam žije. Běž doleva a kolem hospody. Trošku se projdeš, ale přístavu a doků si asi všimneš, co? Je tam všude docela dost vody.“

Kápě se mírně uklonila. „Máte mé díky.“

„Hele, řekni mu, že tě posílá Wiley,“ zavrčel hostinský. „A šťastnou plavbu…“

Cizinec se ladným pohybem obrátil k východu a vyšel ven. Když se za ním zavřely dveře, rozhlédl se kolem sebe a pak zahnul směrem, který mu poradil hostinský. Nebe bylo zatažené, bez hvězd, ale protože nebylo pravděpodobné, že by byl Dizzywig ochotný vyplout v noci, bylo to vlastně jedno.

Z okolních budov neustále vycházeli lidé, aby vzápětí vešli do nějaké jiné. Cizinec si jich nevšímal. Dokud se mu žádný z nich nepostaví do cesty, nic pro něj neznamenají.

Najednou ho přivítal pohled na černé moře. Postava v kápi poprvé poněkud zaváhala.

Jiná možnost ale není, došla k závěru. Není jiná možnost než neustále zkoušet něco nového…

Poblíž sice kotvilo několik větších lodí, ty však nebyly tím, co cizinec hledal. Jeho potřebám nejlépe poslouží malý člun, který zvládne řídit jediný námořník. Tři takové, i když poněkud oprýskané, byly zakotvené těsně u břehu. Při bližším pohledu bylo zřejmé, že mají nejlepší léta za sebou, ale pravděpodobně byly schopné plavby, a to stačilo. Po pravé straně se do černé vody zakusovalo první molo. Několik dřevěných beden na něm čekalo, až je naloží na loď, která zřejmě ještě ani nedorazila. Na jedné z nich seděl starý muž, který mohl být Wileyho otcem, bratrem nebo bratrancem, a drsnýma rukama cosi dělal s rybářským vlascem. Když se k němu cizinec přiblížil, zvedl hlavu.

„Hmmm?“ řekl nejprve. A pak dodal: „V noci je zavříno. Přijďte zejtra…“

„Jestli jste Dizzywig, správce doků, pak zde stojí osoba, která hledá převoz přes moře. A hned, ne zítra.“ Ze širokého rukávu se znovu vynořil váček s mincemi.

„Fakt, jo?“ Námořník se poškrábal na protáhlé bradě. Takhle zblízka vypadal starší goblin štíhlejší a v lepší kondici než Wiley. Také oblečení měl honosnější, včetně fialové košile a červených kalhot, které ostře kontrastovaly s jeho zelenou kůží. Boty, široké jako všechny gobliní kvůli poněkud rozpláclým chodidlům, byly také v neporovnatelně lepším stavu. „Jste on?“ zeptal se cizinec.

„Jasně že jsem, ty blbče!“ zazubil se goblin a ukázal, že navzdory pokročilému věku má ještě většinu ostrých zubů, jakkoli byly dost zažloutlé. „Ale pokaď de vo ten člun, radil bych ti radši ňákou větší loď. Kampak míříš?“

„Potřebuju se dostat do přístavu Menethil.“

„Na návštěvu za trpajzlíkama, co?“ Dizzywiga ani v nejmenším neznepokojoval cizincův zvláštní hlas. „Tak to zapomeň, tam žádná loď nepluje, na to dám krk! Hmmm…“ Goblin se najednou narovnal. „A ty tam možná taky nepojedeš…“

Jeho šikmé, černé, téměř plazí oči se podívaly kamsi za potenciálního zákazníka, který se rychle otočil.

Čekal, že přijdou. Byl to starý trik, známý dokonce i tam, odkud cizinec pocházel. Lupiči byli lupiči a všichni vždycky používali postupy, které se osvědčily mnoha jejich kolegům.

Dizzywig vytáhl zpoza bedny dlouhý kus dřeva s velkým hřebíkem přibitým k jednomu konci.

Jeho hrot trčel ven dobrých patnáct centimetrů. Námořník s dřevem zacházel způsobem, který dával tušit léta praxe, zatím se však neměl k tomu, že by cizinci pomohl.

„Šáhněte mi na molo a rozsekám vám palice na ovocnou dřeň,“ pronesl k pirátům jasnou výhrůžku.

„Tebe si nikdo nevšímá, Dizzywigu,“ zabručel jeden z trojice. Právě on si cizince v hostinci prohlížel nejbedlivěji. „Potřebujem jenom něco projednat tady s kamarádem…“

Cizinec se pomalu otočil, stál k nim teď čelem, a zároveň poodhrnul kápi, aby piráti viděli, co se pod ní skrývá. Tvář, modročerné vlasy dlouhé po ramena, dva hrdé rohy vyrůstající ze stran lebky…

Muži z hostince vytřeštili oči a o krok couvli. Dva vypadali skutečně vyděšeně, ale jejich velitel, individuum plné jizev ozbrojené nožem se zahnutou čepelí dobrých třicet centimetrů dlouhou, se ušklíbl.

„Ale, ale… taková hezká holka… i když teda rasu nepoznám. Hele, holčino, my si jenom vezmem ten váček, jo?“

„Obsah váčku by vám žádnou radost nepřinesl,“ řekla žena a zrušila obě kouzla maskující její skutečný, téměř melodický hlas i typické řečové prvky, které používala. „Peníze jsou pomíjivé a kazí ducha.“

„No, my se občas rádi necháme trošku zkazit, co, chlapci?“ odsekl vůdce. Jeho parťáci souhlasně zamručeli. Už se zřejmě poněkud vzpamatovali z šoku způsobeného pohledem na osobu před nimi.

„Tak dělejte, než nás tu načapaj chlupatý,“ dodal jeden z pirátů.

„Ti se tu, doufám, ještě nějakou dobu neukážou,“ odsekl první. „Ale máš recht, ani já se nechcu dělit vo těžce vydřený prachy s hlídkou.“

Všichni tři se k ní začali pomalu blížit.

Měla v úmyslu dát jim ještě jednu šanci. „Neměli byste to dělat. Život je drahocenný dar, násilí neznamená nic. Proč bychom spolu nemohli vyjít v míru…“

Jeden z menších pirátů, vyzáblý chlap s postupující pleší, zaváhal. „Třeba má pravdu, Dargo.

Co kdybychom ji prostě nechali bejt…“

Okamžitě dostal hodně velkou ránu hřbetem ruky přes čelist. Dargo ho zpražil pohledem.

„Seš normální, ty posero?“

Napůl omráčený lupič zamrkal. „Já nevím…“

V naprostém šoku se znovu podíval na ženu. „Vona mi něco udělala!“

Dargo zaskřípal zuby. „Zatracená čarodějko! Todle byl tvůj poslední trik!“

„Nejsem čarodějka,“ vysvětlovala klidným hlasem, ale ani Dargo, ani jeho kumpáni neposlouchali. Piráti se nyní rozběhli přímo proti ní a snažili se vyhnout dalším kouzlům. Selský rozum by zřejmě každému radil, aby se dal před čarodějem na útěk, selský rozum byl ovšem mezi bukanýry nedostatkové zboží.

Z levého rukávu se vynořila ruka – světle modrá ruka částečně krytá kovovými plíšky barvy mědi. Osoba zašeptala přenádherným jazykem modlitbu za své protivníky, kterou sama už příliš dlouho od nikoho jiného neslyšela.

Vůdce pirátů byl znovu velmi předvídatelný. Pokusil se ji bodnout dýkou do hrudi.

Jeho nemotornému pokusu se snadno vyhnula, dokonce nemusela ani ustoupit. Když proletěl kolem ní, dotkla se ho na ruce a využila jeho setrvačnosti, aby ho poslala o kus dál na tvrdé dřevo mola.

Jakmile dopadl, jeho hubený kumpán tasil šavli a sekl ženu po natažené ruce. Cizinka ladně paži stáhla a pak piráta kopla do břicha nikoli nohou, nýbrž velkým a velmi tvrdým kopytem.

Pirát odletěl, jako by ho nabral přerostlý tauren, a vrazil do zavalitějšího kolegy s křivým nosem. Oba se svalili na zem ve změti paží a nohou.

Žena se prudce otočila a její emoce bylo možné číst snad jen ze dvou hadovitých výrůstků, které jí rašily zpoza uší a lemovaly pohublou, ale nádhernou tvář, a které se nyní jemně pohnuly. Její ruka chytila za zápěstí Darga, který se mezitím stačil znovu přiblížit, a obrátila všechnu jeho sílu proti němu.

Pirát zavyl, protože mu zapraskalo v rameni. Jelikož už byl na cestě k zemi, bylo pro ženu snadné nasměrovat ho tak, aby jí skončil tváří u nohou.

Dizzywig se z pozorovatelny na dřevěné bedně hlasitě rozřehtal. „Ha! Draeneiský ženský jsou drsný zákaznice, co? Drsný, a k tomu kočky!“

Žena se ke goblinovi otočila, ale necítila z jeho komentáře žádnou zášť proti vlastní osobě.

Vzhledem k Dizzywigovu povolání nebylo zase tak překvapivé, že už se s její rasou zřejmě v minulosti setkal. V tuhle chvíli to vypadalo, jako že ho skutečně začala zajímat – zajímat a bavit – ale nic víc.

Šéf přístavu si během střetu zachoval přísně neutrální postoj, což byla pochopitelná volba, jakkoli ne zrovna její oblíbená. Draenei chtěli své aktivity pokud možno držet v tajnosti. Nebyla tam, kde by se příslušník její rasy měl pohybovat.

Ale její přísaha a úkol, který se vydala splnit, si to žádaly.

Sklonila se k ležícímu Dargovi a zašeptala: „Ta kost není zlomená.“

Poražený pirát konejšivé gesto zjevně nedokázal ocenit. Popravdě, žena udělala, co mohla, aby žádného z nich nezranila, a to bez ohledu na zákeřnost jejich jednání. Všichni tři si však řekli o malou ukázku jejích schopností.

Nyní měli k jejím radám… i schopnostem větší respekt. Draeneiská žena tichým hlasem prohlásila: „Asi by bylo nejlepší, kdybyste odešli a na celý incident zapomněli.“

Schopnosti, jimiž byli příslušníci její rasy obdařeni, dodaly slovům magickou váhu. Dargo a jeho kumpáni se vyškrábali na nohy a pelášili pryč jako spráskaní psi s ocasem mezi nohama.

Dokonce i zbraně nechali ležet na zemi.

Žena se obrátila zpět k Dizzywigovi. Goblin jednoduše přikývl. „Pod tou róbou toho moc nevidím, ale jde z tebe cejtit kněžka…“

„Tou taky jsem.“

Dizzywig se zazubil. „Kněžka, čarodějka, stvůra nebo člověk, mně je to jedno, hlavně když dostanu zaplaceno. Támdlecten červenej člun,“ ukázal zahnutým prstem. „Jestli máš prachy, není to špatná volba.“

„Mám.“ Z hlubin rukávu se znovu vynořil váček. „Jen jestli ti mohu věřit, že člun popluje.“

„Ale jo, to víš, že jo… ale beze mě. Jestli chceš posádku, měla sis nechat ty tři, hehe!“

Pokrčila rameny. „Stačí mi jakékoli použitelné plavidlo. A pokud je mi to souzeno, popluji sama.“ Draenei hodila goblinovi váček, který skrček okamžitě otevřel. Dizzywig vysypal mince a zorničky se mu uspokojeně rozšířily.

„Jo… to bude stačit… ale jen tak tak,“ řekl a zazubil se ještě víc.

Kněžka bez jediného dalšího slova přešla k označenému člunu. Jeho silný trup byl víc zelený než červený kvůli vrstvám řas a nahoře byl lak hodně oprýskaný. Nebylo však v něm vidět žádné slabé místo.

Silný stěžeň osazený kombinací hlavní plachty a kosatky byl pro patnáct metrů dlouhou šalupu jediným pohonem. Když draeneiská žena vyšplhala na palubu, našla v hácích na vnitřní straně trupu odpočívající dvě nouzová vesla.

Dizzywig bezpochyby čekal, že ho žena požádá o zásoby, ale té se zcela netradičně začínala zmocňovat netrpělivost a neměla v úmyslu marnit čas handrkováním se o něco, co vlastně nepotřebovala. Stačilo, že strávila týdny sledováním falešné stopy. Měla u sebe dostatek jídla a pití k plavbě na druhou stranu.

Goblin se znovu zasmál, a i když už se na něj žena nedívala, věděla, že přemýšlí, co asi udělá teď. Pro Dizzywiga představovala skutečně velmi dobrou zábavu.

Kněžku napadlo, jestli ho bude bavit i to, co má v úmyslu nyní, natáhla ruku… a začala tahat za lana, napínat plachty a připravovat loď k vyplutí se zručností někoho, kdo má spoustu zkušeností s plavením se, i když goblin věděl, že v jejím případě ne po moři.

Když byla hotová, vyskočila z lodi ven. Změřila si ji pohledem, chytila ji jednou rukou za okraj a zatáhla.

Dizzywig překvapeně zamručel. Dostat člun na vodu by dalo zabrat dvěma i třem silným chlapům. Kněžka se naštěstí nemusela spoléhat na hrubou sílu. Vystačila si s pečlivým odhadem hmotnosti a rovnováhy.

Loď zbytek cesty do vody doklouzala docela tiše. Draeneiská žena vyskočila zpět na palubu a v duchu poděkovala učitelům.

„Moře dneska není o moc bezpečnější než souš. Myslete na to, jo!“ zavolal na ni goblin žoviálně. Pak se stejným veselím v hlase dodal: „Šťastnou cestu!“

Nepotřebovala, aby ji námořník varoval před nebezpečím. V posledních několika týdnech čelila více než běžnému přídělu temnoty, která hrozila pohltit svět. Nejednou byla sama téměř zabita, ale díky milosti naaru přežila a mohla v pronásledování pokračovat.

Když se však nyní ocitla na širém moři a Ratchet, stejně jako celý Kalimdor, zmizel ve tmě, zmocnil se jí pocit, že zatím zakusila jen nepatrný zlomek skutečného nebezpečí, které na ni číhalo. Když si konečně byla jistá, že sleduje správnou stopu, došlo jí také, že v určitém bodě si ti, jež pronásledovala, uvědomí její přítomnost.

A pak udělají všechno možné, aby ji zabili.

Ale tak to musí být… pomyslela si draenei. Koneckonců, tenhle úkol přijala dobrovolně, protože sama chtěla.

Přijala ho, přestože si všichni kolem ní myslí, že se úplně zbláznila…

3

,,Jsou pryč!“ vyhrkl krvavý elf zoufale. „Jsou pryč!“

Černě oděná žena na něj hleděla zpoza závoje. Byl sice o několik centimetrů vyšší než ona, ale i tak to vypadalo, že k ní vzhlíží jako k někomu mnohem důležitějšímu.

A byl to on, kdo v sobě nyní pod jejím strašným pohledem musel udusit všechen hněv.

„To je snad jasné, Zendarine, stejně jako fakt, že nám to může být úplně jedno. Osud našich milovaných je dávno daný, to moc dobře víš.“

„Ale mohli jsme se toho od nich mnoho naučit a dozvědět! Bylo v nich tolik magie, jakou nikdo z nás nikdy neviděl!“

Chamtivost v jeho planoucích očích, když mluvil o magii, vyvolala na tváři jeho společnice opovržlivý úsměv. „Prkotina, krvavý elfe.“ Něžně si pohladila závoj halící popálenou tvář.

„Jenom prkotina proti tomu, čeho nakonec dosáhnu já.“

Poklonil se její moudrosti a temné velikosti, ale zároveň dodal: „Čeho nakonec oba společně dosáhneme, má paní.“

„Ano… čeho oba dosáhneme, ty můj ctižádostivý čarodějíčku.“ Černá lady se bez dalšího slova odvrátila. Oba stáli u ústí do jedné z horních jeskynních chodeb, kterými byl Grim Batol protkaný. Navzdory místu vysoko nad úpatím hory byl vchod daleko přístupnější než většina těch pod ním – pokud byl ovšem příchozí vítán. Na ty, kdo nebyli, čekala spousta skrytých jam a pastí, včetně strážců maskovaných Zendarinovou magií.

A běda každému takovému vetřelci, kdyby byl náhodou sám čaroděj…

Krvavý elf se naposledy otočil a zadíval se na krajinu obklopující Grim Batol. Za pustinou sahající až k samému úpatí hory se už opět objevily Močály, podle nichž dostala tahle země jméno – Wetlands a které se od let, kdy zde orkové věznili rudé draky, vrátily v plné síle. Jejich svěží zeleň byla zrádná, neboť skrývala spoustu přirozených i nepřirozených nebezpečí a tenhle kus země sám o sobě stačil zastavit mnoho nezvaných návštěvníků. V mělkých vodách lovili šestinozí krokoliskové a kolem cest číhaly na všechny blázny, co se zatoulali příliš blízko k hoře, celé kmeny gnolů – kteří se pro změnu báli Zendarina a černé lady. Byli zde však i strašlivější strážci – obludné slizy*, netvoři s tělem připomínajícím želatinu, kteří dokázali pozřít snad každého živého tvora, a v poněkud sušších oblastech na severozápadě sauriani – ještěři neustále hladoví po jakémkoli čerstvém mase.

Tak plná života, a zároveň tak plná smrti, pomyslel si Zendarin. Bylo to volání tohoto velkolepého lesního království, na které byl zvyklý. Těšil se, až se tam vrátí, ovšem nejprve musel získat, po čem toužil nejvíc.

Zendarin spolkl nadávku směrem ke všem útrapám, které musel kvůli své touze snášet, a vykročil za ženou se závojem. Společně s drakonidy strávili minulou noc honbou za kořistí, kterou považoval za tak cennou, že nechal zbývající trpaslíky utéct a zalézt zpátky do děr jako králíky. Stejně vlastně nic jiného nebyli. A to i přesto, že své paní přísahal, že ji té havěti jednou provždy zbaví. Trpaslíci byli poslední dobou čím dál otravnější, a i když se oba shodli na tom, že konečný úspěch jejich společného experimentu nemohou nijak vážněji ohrozit, mohli je zpomalit. Proto vymyslel tenhle plán. Dokonalý plán.

Zendarin však dost dobře nemohl tušit, že dva experimenty si právě ten okamžik vyberou pro pokus o útěk z Grim Batolu.

„Jak se to stalo? Jak se to stalo?“ ptal se téměř neschopen se na ni nerozkřiknout, a to navzdory vědomí, co všechno by mu mohla udělat, kdyby ji jen trochu naštval. Už zabila dva schopné asistenty za daleko menší prohřešky, a jakkoli jeho schopnosti potřebovala, bylo mu jasné, že i on si musí dávat pozor. Zendarinova společnice byla naprosto šílená… to ovšem neznamenalo, že by zároveň nebyla naprosto úžasná.

„Dračí otroci*, kteří je měli hlídat, nedávali pozor. Říkala jsem jim, že by ti dva mohli být imunní vůči některým poutacím kouzlům a mají mě upozornit při sebemenším podezření. Ti tupci si zjevně mysleli, že to ještě není tak hrozné, aby mě rušili.“

Krvavý elf strážce proklel. Dračí otroci byli obecně výteční v plnění jakýchkoli rozkazů a brutálně efektivní v zabíjení nepřátel. Pravda, nebyli tak schopní a vynalézaví jako drakonidové, ale to by konkrétně v téhle situaci mělo být jedno. Dračí otroci už zvládli na hlídce daleko těžší úkoly. Nedokázal pochopit, jak mohli udělat takovou chybu. „Za tohle jim vyrvu jejich černá srdce z těla…“

„Tím se nemusíš obtěžovat. Moc z nich nezůstalo. Naše děti se o to postaraly za tebe.“

Udělala zamyšlené ts ts ts a znovu si pohladila závoj, zatímco dál kráčela jeskyněmi jako královna chodbami hradu. „A mimo to, bude to pro nás docela zajímavý test.“

„Test? Má paní, jsem si jistý, že způsobí chaos, který sem jen přiláká někoho, kdo bude chtít zjistit, odkud se tu vzali. Možná dokonce někoho z Dalaranu… nebo ještě hůř!“ Zendarin si dokázal představit, co všechno se pod výraz „hůř“ vejde. V Azerothu existovaly síly daleko mocnější než všichni zbývající čarodějové Dalaranu a jeho vlastní rasy dohromady.

Jeho prohlášení znovu vyvolalo na jejích rtech úsměv, třebaže tentokrát chladný. „Ano…

někdo sem pravděpodobně přijde… někdo určitě…“

Než se jí stačil zeptat, jak poznámku myslela, ocitli se oba v horní části rozlehlé jeskyně, v níž se jejich gigantický vězeň a středobod zájmu stále snažil vysvobodit z magických pout.

Skardynové bez přestávky pobíhali kolem průhledného leviatana, kontrolovali vlákna držící přízračného draka přitisknutého k zemi a upravovali polohu nových bílých krystalů, které jejich paní přinesla pro další pokus.

„Špíny,“ zabručel Zendarin. Když přišlo na estetiku, byl krvavý elf stále elfem. Jakmile jeden z malých tvorů přiběhl k paní a podával jí kostku zdobenou blankytně modrými pruhy na každé straně, zkrabatil dlouhý nos, jako by cítil něco odporně páchnoucího.

„Poslušní tvorové,“ opravila ho a poslala skardyna pryč. Když tvor téměř celý schovaný pod špinavou kápí odběhl k ostatním, natáhla lady ruku s kostkou k Zendarinovi. „Vidíš? Přesně jak jsem jim přikázala.“

Jeho znechucení se proměnilo v nový nával chamtivosti. Zendarinovy oči se rozzářily jedovatě zelenou. „Takže už jen to vejce?“

„Jako vždy. Aááá… už ho nesou…“

Pod nimi se objevili čtyři skardynové. Šupinami porostlí trpaslíci funěli a hekali námahou, protože nesli ohromné oválné vejce… téměř metr dlouhé. Mělo tlustou šedou skořápku a celé bylo pokryté kluzkou, olejovitou hmotou, která kapala skardynům na ruce. Nebylo pochyb o tom, čí vejce je.

Dračí.

„Měli by si pospíšit!“ poznamenal Zendarin, vědomý si křehkosti svého pokladu, která tolik kontrastovala s jeho velikostí. „To vejce nevydrží dlouho čerstvé…“

Jeho společnice už sestupovala do jeskyně a dávala mu najevo, jak málo ji podobné věci zneklidňují. „Vrstva myatisu ho ochrání. Myatis chrání všechno, co do něj namočíš, jak dlouho chceš.“

Při pomyšlení, jak staré tohle vejce je i jakou cenu má pro jejich práci, Zendarin žasl. Kdyby se jim nepodařilo díky vynálezům temného učení vejce uchovat, nebylo by nic z toho, co měli v úmyslu, možné.

Nebylo to poprvé, kdy byl zcela omráčen jejími schopnostmi. On, který měl za sebou tolik staletí života plného úspěchů.

Sešel za ní dolů právě v okamžiku, kdy skardynové položili vejce na kamennou plošinu připravenou přímo před spoutaným přízračným drakem. Uvězněný obr ze sebe vydal přidušené zavrčení, což lady v černém zjevně pobavilo.

„Neboj, neboj…“ konejšila ho jako nemluvně.

Když se skardynové zbavili těžkého břemene, odběhli. Kamenná plocha ze všeho nejvíc připomínala oltář. Její horní část byla tvořena černou čtvercovou žulovou deskou, základna pak oválným kamenem stejného původu. Ze základny vyrůstaly čtyři vzpěry podpírající desku v rozích vytesané tak, že vypadaly jako draci zvedající se na zadních nohou. Zendarin neměl ponětí, kde jeho paní oltář vzala, ale cítil z něj neuvěřitelné stáří i nesčetná kouzla všech, kdo ho používali před nimi. Z kamene sálaly zatím nečinné magické síly, které krvavého elfa doslova dráždily. Tahle deska už toho během své existence hodně zažila, obzvláště pak kouzla, která stála život mnoho nevinných, soudě třeba i podle vybledlých rudých skvrn.

Že i jeho práce bude vyžadovat živou oběť, Zendarina nijak netrápilo. Navzdory všem okolnostem nepovažoval své jednání ani v nejmenším za ohavné. Ano, ambiciózní, vynucené… ale ne ohavné. Stejně jako tolik příslušníků jeho rasy i on byl poháněn hladem, potřebou vyhledávat magii… za každou cenu. Všechno, co dělal, považoval za nutné kroky vedoucí k tomuto cíli.

A že na té cestě mnoho jiných zahyne, prostě nemohl ovlivnit… a ani nechtěl. Koneckonců, byli to jen trpaslíci, lidé a jiné podřadné rasy.

Černá lady si vejce několik vteřin prohlížela, jako by byla schopna vidět pod hrubou skořápku. Pak před něj položila blankytně modrou kostku. Nakonec se usmála na lapeného leviatana a přejela dlouhými prsty přes ochrannou vrstvu na vejci.

Vrstva myatisu zasyčela a vypařila se.

„Pojď ke mně, drahý Zendarine…“

Nedočkavě se postavil k ní a připojil veškerou magickou moc k její. Právě přirozené schopnosti krvavého elfa z něj dělaly pro ni nezbytného partnera a Zendarin díky tomu mohl občas vyslovit nahlas i nesouhlas. Dal paní magii zcela jedinečnou svou povahou, neboť byla založena na téměř upířím vysávání moci z démonů a dalších obyvatel Zvráceného Nic*.

Zendarin byl navíc v tomto umění mistr, čímž byl schopen svou moc mnohonásobně zvětšit.

Stejně tak mu pomohlo, že vládl tvorům, kteří mu dodávali jiné zdroje magické energie, nenahraditelným služebníkům, jež mu ani černá lady nedokázala vzít, aniž by o ně a zároveň i o něj nepřišla. I to byl jeden z důvodů, proč mu tolerovala občasné projevy netrpělivosti.

Stál vedle ní, ruce položené na vejci tak jako ona. Tiše spojovali svou magickou moc a vytvářeli z ní jediný a jedinečný celek. Jakmile se jim to podařilo, kostka i bílé krystaly se jasně rozzářily.

Zendarinova společnice natáhla levou ruku k zajatému drakovi.

Bílé krystaly začaly zlověstně hučet. Z každého vyšlehl paprsek světla, který se zabodl do přízračného draka.

Ze všech míst, kde se světlo krystalů obrovi propálilo do těla, vystřelila vlákna modré energie. I navzdory bílým provazům, jimiž měl svázané čelisti, zasténal, až se chvěla celá jeskyně.

Modrá vlákna, řízená čarodějkou, zamířila k vejci a zabořila se do něj. Vejce se zachvělo a nafouklo téměř na dvojnásobek původního objemu. Skořápka se zbarvila do azurově modré.

„Teď…“ zašeptala k Zendarinovi.

Oba v dokonalé souhře přidali hlouběji do matice kouzla další energii a smísili ji s ukradenou mocí přízračného draka. V jeskyni se najednou rozpoutala bouře blesků nespoutané energie, jejichž jediným cílem bylo vejce. Skardynové sice byli díky mistrné práci své paní odolní vůči většině kouzel, ale pro jistotu se nyní všichni krčili v koutě. V jádru to byli stále trpaslíci a právem se obávali, že by se jeskyně mohla zbortit. Zároveň však byli dost chytří, aby si plně uvědomovali možný trest, který by je stihl v případě, kdyby právě v tomto kritickém okamžiku utekli.

Vzduch praskal. Čarodějčiny černé vlasy se zvedly a s nimi i závoj, který odhalil ošklivě popálenou tvář.

Její plné rty se na jedné straně zakusovaly do spáleného masa a celkový výraz připomínal usmívající se lebku. Pod horním okrajem závoje šlo zahlédnout ucho, které vlastně nebylo ničím víc než kouskem kůže přetaženým přes černou díru.

Černá lady zvedla ruce vysoko do výšky a Zendarin ji dokonale napodobil. Oba dál společně pumpovali spojenou moc do vejce, zatímco čarodějka ještě stačila z draka vysávat víc a víc magické esence.

Drakova snaha vysvobodit se byla čím dál zoufalejší. A jakkoli byly jeho pokusy zjevně marné, i tak otřásaly celou jeskyní. Ze stropu se uvolnil obrovský krápník a roztříštil se o zem.

Rozdrtil při tom jednoho skardyna, který příliš pozdě zaregistroval, co se děje. Tahle smrt však byla pro oba čaroděje nepodstatná.

Zzeraku – krvavý elf si pamatoval, že tak přízračný drak sám sebe nazval – se zamihotal, zjevně připravený rozplynout se v mlze. Pouta, kterými byl svázán, však obrovi z Outlandu nedovolila uniknout dokonce ani do náruče smrti. Nemilosrdně Zzeraka držela na tomto světě a na tichý příkaz černé lady se nyní utáhla ještě silněji.

Do vejce proudilo stále víc drakovy magie – a také jeho podstaty. Uvnitř se vše mísilo s mocí obou čarodějů. Zendarin téměř čekal, že vejce vybuchne, tak neuvěřitelně se zdálo být nafouklé…

A skutečně, na jedné straně se objevila prasklina.

Ta je však neznervóznila ani nerozzlobila, neboť během chvíle bylo jasné, že ji nezpůsobili oni, alespoň ne přímo. Příčina byla skrytá uvnitř… příčina, která se nemohla dočkat, až se dostane ven.

Něco se líhlo.

V záři vejce byla Zendarinova společnice snad ještě ohavnější než skardynové. Ve tváři měla nelidský výraz… což nebylo překvapení, protože čarodějka vlastně nebyla člověk. Ve skutečnosti jím byla ještě méně než krvavý elf.

„Ano… mé dítě…“ zašeptala a opravdu to téměř znělo mateřsky. „Ano… pojď ke mně…“

Vedle první praskliny se objevila druhá. Kousek skořápky odpadl…

Z vejce vykouklo oko… oko, jaké ani jeden z nich nikdy neviděl.

Oko, které navzdory skutečnosti, že jeho majitel se ještě ani nenarodil, bylo plné lstivosti a zla… prastarého zla.

*

Záliv, který odděloval země Lordaeronu a Dalaranu od místa, kde stál Grim Batol, byl široký, ale Korialstraszovi neměl přelet trvat déle než pět hodin. Ještě však nebyl ani v půli cesty, když byl nucen přistát na malém skalisku bičovaném rozbouřenými vodami a usadit se na něm jako unavený racek. Korialstrasz předpokládal, že ho šíp opatřený magickým krystalem oslabil víc, než čekal.

Nebylo mu ovšem dopřáno odpočinout si na dlouho, neboť náhle se kolem rozpoutala bouře tak prudká a nečekaná, až rudý obr okamžitě zahodil všechny myšlenky na odpočinek.

Namáhavě se vznesl do vzduchu a pokračoval v cestě.

Živly se však proti němu zjevně spikly, neboť bouře nabírala na síle. Jakkoli byl Korialstrasz silný, vítr si s ním nyní pohazoval jako se suchým lístkem. Okamžitě zamířil vzhůru do mraků s cílem dostat se nad bouři, avšak přes veškeré úsilí se k nim nedokázal ani přiblížit.

V tu chvíli si rudý obr uvědomil, že nejde o normální bouři.

Místo aby se snažil bojovat s větrnými mlýny, zamířil přímo ke Grim Batolu. Vítr okamžitě zareagoval, změnil směr a opřel se do něj tak prudce, až měl drak pocit, jako by narazil na skálu.

Korialstrasz nevěřil na náhodu. Tohle rozhodně bylo kouzlo, i když zrovna neměl čas řešit, jestli bylo namířeno konkrétně proti němu. Teď šlo jen o to nějak se z něj dostat.

Logika velela, aby proti magii bojoval magií… ale drak si nebyl jistý, jestli je to moudrá volba.

V tuhle chvíli ho však jiné řešení nenapadalo. Vší silou se vzepřel běsnícímu větru a zaútočil na temné mraky.

Prakticky v tom samém okamžiku se do něj opřel hotový uragán, snad desetkrát silnější než předchozí bouře. Zasáhlo ho několik blesků a neuvěřitelná síla větru ho obrátila vzhůru nohama. Déšť byl tak hustý, že neviděl o moc dál než na vlastní nozdry.

A zatímco zoufale bojoval s vichrem a snažil se vrátit do normální polohy, uvědomil si, že to byla jeho vlastní magie, která bouři dodala sílu… přesně jak měl její záhadný tvůrce bezpochyby v úmyslu.

Drak se točil kolem své osy. Mraky se staly mořem a moře mraky. Korialstrasz už neviděl jinou možnost. K mrakům se nedostane, zbývala tedy jediná alternativa, třebaže i tohle bylo zřejmě řešení, které jeho neviditelný protivník očekává.

Korialstrasz složil křídla a řítil se přímo do vzdouvajících se vod.

Svou chybu si uvědomil v okamžiku, když se ponořil pod hladinu, už to však nešlo vrátit. Ani svým téměř dokonalým zrakem nic neviděl. Voda v zálivu se jen pár metrů pod ním měnila v černou, neproniknutelnou masu. Nebylo to přirozené. Z hlubiny se mohl vynořit netvor mnohokrát větší než on, spolknout ho, a on by to ani nezjistil.

Někteří draci byli pro život ve vodě zrození, avšak rudí byli zcela naopak tvorové oblohy, jakkoli v případě potřeby dokázali i plavat. Korialstrasz uměl zadržet dech na více než hodinu, ovšem za předpokladu, že ho nic nenutilo vydechnout. Ale stejně, čím dříve bude moci znovu nabrat vzduch, tím lépe.

V hlavě se mu ozvaly hlasy.

Korialstrasze se znovu zmocnila závrať. Nedokázal rozeznat, kde je hladina, a kde jen bezedná hlubina. V domnění, že míří vzhůru, vyrazil, jak nejrychleji dovedl, avšak přivítala ho jen nekonečná temnota, která mu sevřela srdce.

Hlasy sílily a rytmicky k němu promlouvaly jazykem, o němž si drak myslel, že by ho měl znát. Bojoval s jejich svůdným voláním, vědomý si skutečnosti, že s každým dalším okamžikem v jejich moci jeho šance na přežití rapidně klesají.

Nyní už se kolem něj rozprostírala nekonečná temnota. Tmavé vody mu svíraly plíce tak silně, až ho napadlo, zda není pod vodou déle, než si myslí. Neměl ponětí o čase ani o prostoru… vnímal jen rytmický zpěv hlasů.

Takhle nehodlám skončit! zapřísahal sám sebe. Představil si tvář milované královny Alexstraszy. I ta však byla jaksi rozmazaná, což byla další známka hrozícího nebezpečí.

Ale i díky ní jeho odhodlání ještě vzrostlo. Sebral veškeré síly a seslal zoufalé kouzlo.

Všude kolem něj se najednou rozzářilo oslnivé světlo a vyrvalo hlubině nekonečnou temnotu.

A tom spásném světle Korialstrasz spatřil příčinu svých potíží… nagaové.

Znal jejich původ, věděl o nich, protože byl svým způsobem spoluodpovědný za jejich stvoření. Kdysi patřili k rase nočních elfů, k Vznešeným, kteří sloužili šílené královně Azshaře.

Když děsivá Studna věčnosti, zdroj jejich moci, následkem zoufalých činů několika obránců starého světa v čele s Malfurionem Stormragem vybuchla a vypařila se, stáhla na dno nově vzniklého moře i slavné hlavní město nočních elfů. Jakmile se tak stalo, všichni se domnívali, že Azshara a její fanatičtí stoupenci zahynuli.

Až o tisíc let později Korialstrasz i zbytek světa zjistili, že záhadná síla přeměnila ty, kdo zůstali uvězněni v hlubinách, v cosi mnohem děsivějšího, než čím bývali kdysi.

Neuvěřitelně silný výbuch světla nyní nagae zcela zaskočil. Několik jich začalo zmateně kroužit, byli oslepeni a částečně omráčeni. Nagaové už ani v nejmenším nepřipomínali elfy.

Ženy, na které nyní Korialstrasz upřel zlověstný pohled, snad ještě nesly alespoň nějaké zbytky původních rysů, zejména v horní části štíhlých těl a ve tvářích, které zůstávaly protáhlé a vyhublé stejně jako u nočních elfů. Svým obludným způsobem byly dokonce krásné. Žádný z příslušníků jakékoli elfské rasy však nedisponoval čtyřmi pažemi zakončenými dlouhými prsty s ostrými drápy, a už vůbec ne širokou zlatou hřbetní ploutví vyrůstající přímo ze zátylku a táhnoucí se až k ocasu.

Ocasem bylo možné nazvat celou dolní polovinu jejich těla už od pasu, neboť po nohou nebylo ani památky. Tvarem téhle části těla připomínali nagaové nejvíce hady, a to včetně tvrdých šupin, které ho chránily. Jejich ocasy se neustále kroutily tam a zpět a propůjčovaly tvorům ve vodě neuvěřitelnou mrštnost a rychlost.

Muži degenerovali ještě více než ženy. Jejich hlavy byly zploštělé a plazí a z horní i dolní protáhlé čelisti jim trčely ostré zuby, takže připomínali obludné krokodýly. Oči měli hluboko zasazené a šikmé a ploutve, na několika místech ostré jako kopí, měly mnohem tmavší odstín zlaté. Kontrast horní a dolní poloviny jejich těl nebyl tak výrazný, neboť muži měli těla pokrytá šupinami zcela, dokonce včetně paží, které byly v porovnání s většinou tvorů jejich velikosti neobyčejně silné.

Za těch mnoho generací se utvořila spousta kmenů nagaů, ale o těchhle hlubinných s černými šupinami a zlatými ploutvemi Korialstrasz nevěděl prakticky nic, až na to, že jsou mocní a zlí. Víc znát nepotřeboval vědět. Nagaové obecně neměli rádi ty, kdo žili na souši a ve vzduchu, ale tihle zašli mnohem dál a nastražili pozoruhodnou past.

Z jakého důvodu, to teď neměl Korialstrasz čas zkoumat. Světlo zesláblo a nagaové se začínali vzpamatovávat.

Když je však nyní konečně viděl, stačilo drakovi jednoduše zaútočit spáry a ocasem a rozmetat ty zákeřné tvory všude kolem. Někteří se potopili hlouběji do temnoty pod ním, ale jiní se zoufale pokoušeli znovu obnovit kouzlo, které létajícího obra už jednou málem zničilo.

Korialstraszovo tělo se rozzářilo jasně rudým světlem. Voda kolem něj se začala vařit. V

duchu slyšel, jak opaření nagaové kvílí a řvou. Dva muži přímo před ním byli zasaženi nejvíce.

Jejich těla se obludně nafoukla a zrudla.

Drakovi začalo hučet v hlavě. Podíval se doprava pod sebe, kde se jedna žena se všema čtyřma rukama zdviženýma pokoušela bránit vlastní magií.

Pro draka bylo snadné znásobit žár sálající z jeho těla. Žena musela rychle uplavat, aby se rovněž neuvařila. Hučení přestalo.

Vystřídala ho však palčivá bolest na plicích a Korialstrasz pocítil silnou touhu nadechnout se.

Potřeboval vzduch, a potřeboval ho hned. Několika zoufalými prudkými tempy vyrazil vzhůru k hladině.

Ta se však zdála být tak daleko, že se jeho nedostatkem vzduchu zakalené mysli znovu zmocnil strach, aby neplaval dolů. Neměl ovšem jinou možnost než pokračovat směrem, který si zvolil.

Pálení v plicích bylo téměř nesnesitelné. Kdyby se tak už mohl nadechnout…

Jeho hlava se náhle vynořila nad hladinu. I poté, co se lačně nadechl, Korialstrasz dál stoupal vysoko nad moře. Magie a rozpětí křídel větší, než byla délka mnohých draků včetně ocasu, ho nesly výš na oblohu.

Na oblohu, která sice byla stále zatažená, ale už ne zmítaná zuřícími živly.

Přestože jisté nebezpečí od nagaů stále hrozilo, musel Korialstrasz několik vteřin kroužit, nejen aby nabral dech, ale také aby přinutil všechny smysly fungovat, jak mají. Mraky byly stále černé, avšak moře se už uklidnilo a hladina byla téměř mrtvolně klidná.

V příštím okamžiku se z ní však vynořila svíjející se chapadla. Chytila draka za ocas, zadní nohy a sápala se dál po křídlech.

Korialstrasz zařval, okamžitě se zaměřil na místo, odkud se chapadla objevila, a prudce vydechl. Proud ohně, který vychrlil, nebyl tak silný, jak doufal, ale přinutil netvora pustit mu jednu nohu.

Zbytek chapadel však draka nepouštěl a stále hrozilo, že ho stáhnou zpátky pod hladinu.

Korialstrasz silně máchal křídly. Třebaže nebyl jedním z Aspektů, byl víc než obyčejný drak.

A nagaiské zvířátko to brzy zjistí.

Bylo to neuvěřitelné, ale místo aby mořský netvor stáhl draka do hlubin, byl to Korialstrasz, kdo začal pomalu vytahovat netvora z vody. Nejprve se objevil ostrý zobák, vražedná ústa schopná jediným skousnutím rozdrtit i největší válečné lodě na kusy. Pak se vynořila dlouhá válcovitá hlava se dvěma černými talíři místo očí.

Kraken.

Korialstrasz neměl ponětí, jak malá skupina nagaů zkrotila takového tvora. Důležitější pro něj byla jeho váha, kterou rozhodně cítil. Drakovi nakonec došly síly a moře se znovu začalo blížit.

Nebylo jiné volby. Jakkoli byl Korialstrasz blízko vyčerpání, vychrlil z posledních sil ještě jeden proud ohně.

Kraken, zbavený ochrany chladné vody, pocítil plnou sílu dračích plamenů. Mořský netvor vydal skřek, při němž tuhla krev v žilách, pustil draka a spadl zpět do moře. Vlna, kterou vyvolal, dosáhla Korialstraszovi téměř k ocasu.

Rudý obr nijak nejásal. Všechnu sílu musel soustředit na to, aby se udržel při vědomí.

Navzdory strašlivé slabosti se však okamžitě obrátil k původnímu cíli. Zbývající vzdálenost sice byla relativně malá, on však nevěděl, zda mu síly vydrží až nad souš. Samozřejmě se rozhodl to zkusit.

Mohl jen doufat…

*

Hladina zůstala klidná i poté, co se gigantický rudý drak začal ztrácet v dálce, ovšem jen do té doby, než ji rozčeřila hlava nagay, která se za mizejícím leviatanem dlouze zadívala.

Žena z Korialstrasze nespustila oči, dokud se neproměnil v téměř neznatelnou tečku na obzoru. V tu chvíli se vedle ní vynořila druhá hlava, tentokrát patřící děsivě vyhlížejícímu muži.

Šupiny na pravé straně tváře měl u čelisti roztržené. Naštěstí to bylo jen povrchové zranění způsobené drakovým ocasem. Muž zranění nevěnoval pozornost. Tu upřel směrem, kterým se dívala žena vedle něj.

„Dokonáno…“ zašeptala hrubým hlasem. „Budeme ušetřeni…“

Muž přikývl a zazubil se. Žena ho napodobila a odhalila zuby, které si s partnerovými co do ostrosti nebo vražednosti v ničem nezadaly.

Oba nagaové se ponořili pod hladinu.

4

Zlověstně vyhlížející krajina rozkládající se před ní až k obzoru nesla jméno Khaz Modan.

Draeneiská žena zahalená v kápi neměla ponětí, odkud to jméno vzala, ale jen jeho zvuk způsoboval, že se jí napínaly všechny svaly v těle. Věděla, že země je obydlena orky, ale kromě nich tu žili i trpaslíci. Obě rasy znala. Ve vlastním zájmu doufala, že jestli se zde s příslušníkem některé z nich setká, nebude to jeden z válečníků se zelenou kůží, ale spíše některý z obyvatel podzemí. Trpaslíci byli alespoň spojenci.

Nejprve neviděla žádné známky osídlení, které hledala, ale postupně se na vzdáleném pobřeží před ní začaly rýsovat obrysy. Nejzřetelnější z nich byly silné kamenné hradby na vzdáleném konci Menethilského přístavu, které, jak se dozvěděla už dříve, chránily většinu města před nechtěnými návštěvníky z pevniny. Po chvíli se z ranní mlhy začaly vynořovat vyšší stavby a rovněž ohromné stromy.

Obzvláště jedna budova přitahovala její zrak více než ostatní. Čtyři věže menethilské pevnosti se zvedaly výš než všechny okolní stavby a hlídaly osadu jako čtyři strážci. Dokonce i kuželovité vrcholky věží připomínaly helmice. Mezi nimi pak stála katedrále podobná hlavní budova, snad jen o patro nižší, ale mnohem mohutnější.

A stejně jako se nyní před draeneiskou ženou objevil Menethilský přístav, bylo jí jasné, že i hlídky v něm už zaregistrovaly její příjezd.

A skutečně, o pár minut později k ní zamířila jedna z lodí. Její posádka byla z větší části tvořená lidmi, i když na palubě viděla i několik odvážných trpaslíků. Trpaslíci moře obecně příliš v lásce neměli, zejména proto, že jakmile se ocitli ve vodě, padali ke dnu jako kámen.

Současná doba si však žádala i novou formu odvahy.

Jakmile loď doplula až k ní, naklonil se přes zábradlí nějaký člověk, aby si vetřelce prohlédl.

Jeho vousatá tvář se protáhla překvapením.

„Má paní,“ řekl chraptivě. „Někoho od vás nevídáme v naší zemi zrovna často… a rozhodně ne způsobem, jakým přijíždíte vy.“ Muž se naklonil blíž a bylo vidět, že má na sobě naleštěný kyrys, což znamenalo, že je důstojník. Navzdory vousům byl na podobnou hodnost ještě mladý, snad dokonce stejně mladý jako ona. Poslední zběsilé roky však snížily počet schopných zkušených válečníků na obou stranách.

„Chci jen přistát, nic víc od Menethilského přístavu nežádám,“ odpověděla. „Mám vaše svolení?“ Kněžka už nedodala, že v přístavu zakotví, ať s jeho svolením či bez něj.

Důstojník však byl naštěstí rozumný muž. Draenei byli spojenci, proč by tedy jednomu z nich měl odpírat vstup do pevnosti Aliance? „Jakmile přistanete, budete asi muset zodpovědět pár otázek, ale jinak nevidím důvod, proč vás dál zdržovat, má paní.“

Nařídil jednomu z mužů, aby k jejímu člunu spustil provazový žebřík. Nějaký zarostlý námořník po něm sešplhal, aby dopravil člun do přístavu, zatímco jiný přidržel žebřík.

Draeneiská žena po něm vylezla na palubu větší lodi.

„Vítejte na palubě Dcery bouře, která se dočasně nachází ve službách Menethilského přístavu.“ Takhle zblízka vypadal důstojník ještě mladší. Měl jasné, téměř nevinné modré oči, ale zároveň v nich bylo cosi, co jí říkalo, že už je to ostřílený válečník, a ne jen mladý hejsek, který dostal hodnost kvůli urozenému původu. „Já jsem její současný kapitán, Marcus Windthome…“

Vysekl jí ladnou poklonu, ale ani na okamžik z ní nespustil oči. Ty jí vyzývaly – ale ne, trvaly na tom – aby se mu nyní představila ona. Draenei okamžitě viděla, že Marcuse Windthoma asi hned tak někdo nepřeveze, a to navzdory nevinnému pohledu.

„Mé jméno je Iridi.“

Přijal její krátkou odpověď. „Má paní Iridi. Hledáte v Menethilském přístavu někoho konkrétního?“

Iridi téměř nepostřehnutelně pohnula hlavou v záporném gestu. „Ne. Můj cíl leží za tímto městem.“

„Za městem jsou jen Močály, a tam není zrovna bezpečno. Mírně řečeno.“

„Přesně tam mířím.“

Pokrčil rameny. „Nemám důvod vám v tom bránit, a jestli žádný důvod nemají ani ti, kdo řídí Menethilský přístav, jste paní svého osudu, mylady.“

Uklonil se jí a pak začal vydávat rozkazy. Dcera bouře se otočila a zamířila ke břehu.

Iridi svěřila člun do rukou kapitána Windthoma. Posloužil svému účelu, ale nyní jí už k ničemu nebyl. Na břehu potkala skupinu trpaslíků vedených jedním s obzvláště hustým a dlouhým vousem. On i ostatní byli ozbrojeni notně omlácenými válečnými sekerami, které jim odpočívaly na zádech.

„Mý jméno je Garthin Stoneguider,“ zalomozil trpaslík, když se jim představila jako první.

Garthinova ledabylá úklona byla pravým opakem kapitánovy.

„Draeneiskejch tu zrovna moc neběhá. Teda vlastně, nejsou tu vůbec žádný, paničko.“

„Ta se nemusí ničeho bát, ty starej kanče!“ zavolal veselým hlasem Marcus z paluby Dcery bouře, která právě znovu vyplouvala na moře.

Trpaslík na člověka cosi zavrčel, ale v jeho hlubokých hnědých očích se zajiskřilo tak, že bylo ihned jasné, jací jsou s kapitánem kamarádi. Směrem k Iridi pak Garthin dodal: „Jak jsem povídal, vo draenei tu nezakopnete, paničko. Takže co vás přivádí do Menethilskýho přístavu?“

„Pro mne je přístav jen krátká zastávka. Cíl mé pouti je ještě daleko.“

„A copak je to za cíl? Holčina jako vy by se neměla po Močálech toulat jen tak vo samotě.

Sou tam ještě vo moc horší věci než třeba takový raptoři.“

Podívala se mu do očí. „Vaše starost mne těší, mistře Garthine Stoneguidere, ale o mne si nemusíte dělat starosti. Jdu na místo, které mi přiřkl osud.“

„Takových už jsem pár viděl. Jste kněžka, co? Vykládáte si s takovýma těma noru…“

„Naaru.“

„No, dyť to říkám,“ opáčil Garthin zvýšeným hlasem. „Takový ty nějaký mystický bytosti.“

Pokrčil rameny. „Nemáme důvod nepustit vás ven, ale poslední slovo musí říct městská rada. A na jejich rozhodnutí si budete muset počkat do setmění.“

Učení jí sice kázalo, jak cennou ctností je trpělivost, Iridi se však nelíbila představa, že bude muset čekat, až někdo jiný rozhodne o tom, co sama již dávno považovala za nezměnitelné.

Odejde z Menethilského přístavu a bude pokračovat dál, o tom nebylo pochyb.

Přesto sklopila hlavu a pokorně odpověděla: „Jak si přejete. Kde se mohu najíst a napít?“

Trpaslík se sebevědomě zasmál. „Jo, nebojte, vezmu vás na trh… a budu vám dělat společnost, než rada vydá rozhodnutí.“

Iridiino mínění o trpaslíkovi vzrostlo. Garthin věděl, že kdyby ji nechal samotnou, jistě by nakoupila mnohem víc, než kolik by nyní snědla, že by sháněla zásoby na další cestu. Ať již se to kněžce líbilo, nebo ne, bude muset počkat do soumraku.

Ale bez ohledu na rozhodnutí rady zítra před svítáním odjede.

*

Garthin se nakonec ukázal být příjemnějším společníkem, než Iridi čekala, a na trhu byl ochoten vysvětlit jí vše, na co narazili. Zároveň jí v krátkosti popsal, s jakými problémy se město v současné době potýká.

„Nejde už jenom vo Hordu,“ poznamenal trpaslík, zatímco Iridi předstírala zájem o jakýsi kamenický výrobek. „Povídá se, že se za Močály dějou divný věci. Vobjevujou se tam stíny, který za sebou schovaj celej měsíc, a je slyšet řev, jakej by mohli vydávat třebas i démoni.“

Kněžka nespouštěla oči z obchodníkova zboží, to však neznamenalo, že by bedlivě nenaslouchala. „Démoni?“

„Jo, i když teda eště nikdo žádnýho neviděl. Pár zvědů už se ale nevrátilo a rada se rozhoduje, jak to všechno prošetří. Slyšel jsem, že poslali dokonce zprávu králi,“ řekl Garthin a Iridi věděla, že králem myslí vládce své rasy. „Já si ale myslím, že jestli nikoho neposlal předtím, teď už to neudělá…“

Přesně z podobných rozhovorů Iridi získala dostatek informací, které ji přesvědčily, že je na správné stopě. Řev démonů, o němž Garthin mluvil, by sám o sobě stačil, aby znovu zatoužila vydat se na cestu… kdyby už ovšem rada vydala rozhodnutí.

Nakonec se tak stalo, ale skutečně až téměř před soumrakem, přesně jak říkal Garthin.

Důležitější ovšem bylo, že rozhodnutí rady nebylo to, které by draenei chtěla slyšet.

Garthin obdržel zprávu od jednoho ze svých mužů, přečetl si ji a zabručel: „Nejedete nikam, lady… ale nejste sama. Vyhlásili prozatímní zákaz odjíždět z Menethilskýho přístavu.“

Iridi se ovládla a nasadila výraz mírného zklamání, jakkoli uvnitř okamžitě začala spřádat plány na tajný odchod z města. „Tak to budu potřebovat prozatímní ubytování.“

„Vím vo hospodě, která by paničce jako vy mohla vyhovovat. Vemu vás tam.“

Poděkovala mu pokynutím hlavy. „Jste velmi laskav, Garthine Stoneguidere.“

Znovu se sebevědomě usmál. „Ne… dělám svoji práci. Zůstanete tu, lady, i kdyby to mělo bejt v base. Rozkaz je rozkaz. Nikdo nesmí ven. Je to pro vaše dobro.“

Zjevně to všechno myslel vážně, to o jejím dobru i to, že by ji nechal zavřít, kdyby to bylo nutné. Iridi opatrně vážila odpověď. Její záměr odjet s trpaslíkovým varováním nijak neopadl.

„Pokud je to tak, nedá se nic dělat…“

V tu chvíli však z hradeb chránících město směrem k Močálům zazněly rohy.

S mrštností a rychlostí, která kněžku ohromila, Garthin tasil sekeru. „Zůstaňte tu! To je rozkaz!“ Rozběhl se k hradbám. Iridi váhala jen zlomek vteřiny, pak se rozběhla za ním.

Trpasličí stráže na hradbách pod ochranou cimbuří dál duly na rohy, zatímco ostatní rychle zapalovali a zvedali louče, aby lépe viděli, co se děje pod nimi.

Iridi z jakéhosi neviditelného místa za hradbami zaslechla syčení a prskání, které její jinak dokonalé nervy napjalo jako struny.

Gardin se zastavil u vysokého oblouku brány, kde se už několik dalších trpaslíků připravovalo vyrazit do tmy za městem. Více než dvacet válečníků čekalo s připravenými zbraněmi, aby na signál druhů rozmístěných na hradbách zaútočilo.

Bohužel pro ně v ten samý okamžik, kdy se vyřítili ven, se cosi mnohem většího rozhodlo dostat dovnitř.

Iridi na okamžik zahlédla ostré drápy a zuby, než se trpaslíkům podařilo netvora zahnat zpět.

Jejich sekery se střídavě míhaly vzduchem s ohromující účinností. Menethilským přístavem se rozlehl řev tvora zmučeného bolestí. Navzdory tomu však Iridi spatřila, jak je jeden z trpaslíků vytažen do temnoty… a poprvé uslyšela trpaslíka zařvat hrůzou.

Navzdory strašlivému výkřiku se Garthin i ostatní dál tlačili do tmy. V patách jim byly nejméně dva tucty nově příchozích. Iridi znala odhodlání i sílu trpasličích válečníků, takže jí rychle došlo, že hrozící nebezpečí musí být skutečně velké.

Draeneiská kněžka hodila za hlavu Garthinův rozkaz i hrozící nebezpečí a rozběhla se za trpaslíky. Zároveň před sebe natáhla ruku… ve které se vzápětí zhmotnila hůl zakončená podlouhlým špičatým krystalem vsazeným do stříbra. Krystal se modře rozzářil. Na druhé straně hole mu podobným způsobem odpovědělo jeho menší, ale jinak téměř identické dvojče.

Výsledná záře byla téměř oslepující.

„Hej, vy tam! Stát!“ zavolal bezvýsledně jeden ze strážných, zatímco Iridi už stačila proklouznout bránou ven. Před sebou měla široký most vedoucí přímo do mlhou zahalených Močálů. Na jeho druhé straně rozeznávala obrysy válečníků… a také jiných tvorů, mnohem vyšších, než byli trpaslíci.

Zvedla hůl a pronesla slova, která její předky kdysi dávno naučili naaru.

Větší z obou krystalů se rozzářil ještě jasněji. K uším jí dolehlo syčení a řev více než desítky tvorů a Iridi konečně spatřila, proti komu trpaslíci bojují.

Na první pohled připomínali ještěry, stáli ovšem na zadních nohou. Jejich přední tlapy byly zakončené ostrými zahnutými drápy jistě schopnými trhat maso, a snad dokonce i zbroj.

Většina z nich byla načervenalá se žlutými pruhy a všichni měli kolem zápěstí a krků ozdoby z peří.

A všichni nyní jako jeden couvli. Oslepující světlo kněžčiny hole bylo zjevně pro jejich šikmé oči příliš. Trpaslíci, kteří stáli ke krystalu zády, rychle využili situace. Vrhli se mezi ještěří netvory a jejich sekery se jen míhaly. Těžká ostří se zarývala hluboko do šupinatých těl a všude tryskaly proudy tělesných tekutin. Tři z děsivých raptorů padli na zem a dva z nich obránci okamžitě dorazili. Třetímu se podařilo odplazit, neboť trpaslíci se okamžitě zaměřili na ty, kteří ještě stáli.

Ani s její nečekanou pomocí se však udatným válečníkům nedařilo nepřátele zatlačit. Iridi napočítala nejméně dvacet vražedně vyhlížejících raptorů, kteří se smrtonosným trpasličím sekerám velmi úspěšně bránili. Ti tvorové měli na své straně výhodu velikosti i rychlosti… a právě jejich rychlost draenei nesmírně překvapila. Navíc ji dokázali velmi dobře spojit s jasně organizovanými útoky, téměř jako by byli inteligentní. Kněžka viděla, jak jednoho z trpaslíků oddělili od ostatních, obklíčili a roztrhali na kusy, než mu kdokoli mohl přijít na pomoc.

Tohle musí zastavit! Iridi udělala několik rychlých kroků a pro změnu použila hůl jako zbraň.

Vrazila ji do břicha nejbližšímu raptorovi a pokračovala dokonale mířeným kopem na nechráněné místo pod čelistí.

Netvor padl na kolena. Draenei ho volnou rukou dorazila a odhodila přímo na jednoho z jeho druhů.

Pak jí však drápy jiného roztrhly plášť. Kdyby nebyl tak volný, jistě by nyní měla stejně rozervané rameno. Netvorovy drápy zůstaly ovšem zaseknuté v plášti. Ještěr zatáhl tak prudce, až jí hůl vypadla z ruky.

Iridi zaskřípala zuby a natáhla ztuhlé prsty k protivníkově otevřené tlamě – a raptorova hlava se najednou oddělila od těla a spadla jí přímo do náruče. Zbytek těla se roztřásl a v mrtvolných křečích ji málem srazil na zem. Kněžku však na poslední chvíli strhly stranou čísi silné paže.

„Vy jste cvok!“ zařval Garthin. „Padejte zpátky dovnitř! Ti ještěři vás roztrhají na kusy!“

„Chtěla jsem vám pomoci!“

„Tak, že se jim nastrojíte k večeři?“ Trpaslík znovu zavrčel námahou a začal ji táhnout zpátky k nyní již zavřené bráně.

Jediné varování přišlo v podobě děsivého zasyčení, pak už se na ně vrhla páchnoucí stvůra.

Garthin hekl, když ho do hrudi udeřil silný ocas a málem ho shodil z mostu do vody tekoucí pod ním.

Kněžku raptor zcela ignoroval a soustředil se jen na trpaslíka. Iridi si uvědomila, že ho zřejmě považuje za větší hrozbu. Netvor se patrně domníval, že se slabší a daleko méně děsivě vyhlížející draenei se vypořádá, až bude trpaslík mrtvý.

Ještěr však nestačil udělat víc než krok, když ho kněžka zasáhla plnou vahou svého těla do břicha. Smysly vycvičené roky intenzivního výcviku okamžitě odhalily všechna slabá místa těchto tvorů.

Jedna ženina ruka zasáhla místo kousek pod okem, noha udeřila těsně pod poslední žebro.

Raptor se zhroutil na zem. Měl vyražený dech a nervový systém ochromený ránou pod oko.

Iridi mu skočila na hřbet a překulila se k rovněž ležícímu Garthinovi.

Jakmile mu zvedla hlavu, trpaslík zasténal a upřel na ni pohled krví podlitých očí.

„Běžte… zpátky…“ obořil se na ni.

„Pomohu vám,“ řekla kněžka, aniž by reagovala na jeho vztek vůči ní. Rozhlédla se, aby našla hůl, ale nikde ji neviděla. Spatřila však Garthinovu sekeru. Zvedla ji a s její pomocí vytáhla trpaslíka na nohy.

„Todlecto si vemu,“ řekl naštvaně. Když ho poslechla, trpaslík rychle zvedl sekeru nad hlavu a zasekl ji hluboko do ještěrova hrdla.

Iridi se na okamžik zvedl žaludek odporem, ale pak si uvědomila, co se kolem nich děje.

Garthin neměl jinou možnost než zvíře zabít.

Trpaslík se k ní ještě jednou otočil. „Vraťte se zpátky dovnitř, nebo vás tam vodnesu!“

Tuhle možnost už však ani jeden z nich neměl. Bitva se vrátila na most a oba byli najednou odříznutí. I když to nevypadalo, že by raptoři uměli plavat – protože jinak by toho jistě využili, řeku přeplavali a napadli válečníky zezadu – nejinak tomu bylo v případě trpaslíků. A třebaže si to možná Garthin opravdu přál, nehodlala je už ve vlastním zájmu opustit. Trpaslík ale trval na svém. „Za mnou!“

Garthin ji vedl doprava, přímo od boje. Pohyboval se způsobem, z něhož bylo zřejmé, že přesně ví, kam míří.

„Ti ještěři,“ zavolala na něj v běhu Iridi. „Děje se vám to často?“

„Myslíte takhle moc? Ani náhodou! Ale něco muselo ty ještěrky vyplašit, takže zdrhly ze svýho loviště do našeho! Vsadím se, že kdyby uměly plachtit, šly by i po lodích.“

Kněžka si nebyla tak jistá, že by toho raptoři nebyli schopni, ale mlčela a držela s trpaslíkem krok. „Takže si myslíte, že na vás zaútočili ze strachu z něčeho jiného?“

Gardin se zasmál, i když to rozhodně nebylo z dobrého rozmaru. „To máme štěstí, co? Jo, začali se vobjevovat před pár dnama. Nejdřív jich bylo jenom pár, pak vo něco víc a teď najednou tadle smečka!“

„Myslíte si, že budete muset Menethilský přístav opustit?“

Opovržlivě si odfrkl. „Jedině mrtvej… Ha! Tady je to!“

Zastavili se před kamenem, který draenei rozeznávala jen díky vynikajícímu zraku, umožňujícímu ji vidět i v noci. Byl zhruba stejně vysoký jako trpaslík, ale jinak na něm nezaznamenala nic zvláštního.

„Dávejte bacha,“ přikázal jí Garthin.

Zatímco se rozhlížela kolem sebe, opřel se trpaslík ramenem o kámen. S vypětím všech sil ho začal kousek po kousku posunovat.

Iridi sledovala zuřící boj, který byl v tuto chvíli zcela vyrovnaný, ale zároveň se neustále otáčela k trpaslíkovi i do mlhou zahalených Močálů. V hlavě se jí honily myšlenky na co nejlepší řešení.

„Tady!“ zvolal trpaslík triumfálně. Kněžka se podívala a zjistila, že pod kamenem zeje díra.

Byla velká a zjevně byla výsledkem práce velmi zručných rukou… trpasličích rukou.

Okamžitě pochopila, k čemu slouží. „To vede do města?“

„Jo, nebo taky z něj, podle okolností! A hlavně se do ní žádnej raptor nevleze, teda nejdřív by ji hlavně musel najít. Až budem vevnitř, jde to zase zadělat… chci říct, až budete vy vevnitř!

Hop tam!“

Ale Iridi už se rozhodla. Položila ochránci něžně ruku na rameno. „Omlouvám se, Garthine.“

„Proč…“

Zhroutil se bezvládně na zem. Její prsty našly na jeho zátylku správný nerv a zařídily, že dočasně upadl do bezvědomí. Draenei okamžitě odtáhla těžké tělo do tajného průchodu a hodila za ním sekeru. Jakmile se přesvědčila, že bude trpaslík v pořádku, začala zkoumat kámen. Na rozdíl od Garthina nepoužila na jeho posunutí tolik síly, ale spíše smysl pro rovnováhu a správný směr.

Když byla hotová, obrátila pozornost zpět k boji. Zaplavil ji pocit viny, že ty statečné trpaslíky jen tak opustila, a rychle vyrazila zpátky k mostu. V ten samý okamžik se z města vyřítily další postavy a nad hlavou jí začaly létat dobře mířené šípy. Poměr sil se změnil.

Iridi děkovala naaru za náhlé štěstí. Svou hůl nikde neviděla, to však v tuto chvíli nebyl nijak velký problém. Až ji bude potřebovat, přivolá si ji.

Zamířila do Močálů stejnou cestou, kterou sem přišli raptoři. Byla si jistá, že když je vystopuje až k původním lovištím, najde, co tak dlouho hledá. Nebo to najde ji.

*

Nad nocí zahaleným mořem i zemí letěl obrovský okřídlený tvor. Vznášel se přímo s manickým odhodláním, které jen částečně pocházelo z jeho úkolu.

V hlavě měl zmatek, což byl výsledek jiných událostí odehrávajících se po celém světě Azeroth. Jeho hlavní úkol byl pro něj svým způsobem úlevou… třebaže mu zároveň kladl na bedra další starosti.

Ze zatažené oblohy zahřmělo. Blížila se prudká bouře. Ohromný leviatan ihned zamířil vzhůru, prolétl mraky a pokračoval dál nad šedou peřinou ozářenou světlem měsíce.

Začínala se ho zmocňovat únava, on však nezpomaloval. Vytyčil si jistý cíl, kde si hodlal odpočinout, a nehledě na to, kolik ho to bude stát sil, byl odhodlaný dostat se k němu. Jeho ohromná křídla rozrážela vzduch a on ukrajoval celé kilometry jako nic… což byla vlastně u tohoto draka pravda.

Přímo pod ním se skutečně rozpoutala bouře, ale tady nahoře byli jen drak a měsíc. Ten druhý si prvního vůbec nevšímal, třebaže mu nevědomky svítil na cestu a vlastně i na něj.

Jeho světlo se odráželo od drakových šupin tak intenzivně, jako by i drak sám byl měsícem… pokud by ovšem měsíc mohl být modrý.

5

Korialstrasz se probudil a s hrůzou si uvědomil, že usnul.

A to by rozhodně neměl.

Hned potom zjistil další věc, a to skutečnost, že už nemá svou pravou podobu, ale je v těle a šatech čaroděje Krasa.

Jako Krasus pomalu začal zkoumat okolí. Byl ve zvětralé jeskyni ve stráni osamělého kopce zvedajícího se nad bažinatou krajinou. Krasus okamžitě poznal, kde je, třebaže informace, jak se sem dostal, byla zatím ukryta v části paměti, k níž se nemohl dostat.

Wetlands – Močály byly blízko jeho původnímu cíli, ale ne přímo na trase k němu. Dračí mág vrávoravě přešel k ústí jeskyně a zadíval se na nebe. Ani to mu nijak nepomohlo vzpomenout si, jak se zde ocitl.

Jako poslední si vybavoval, že se z posledních sil dostal na pobřeží. Jeho záměrem bylo najít si odlehlé místo a tam přistát, aby si krátce odpočinul.

Od té chvíle si už však Krasus nepamatoval nic… a to se mu rozhodně nestávalo často.

Neměl rád pocit, že není vlastním pánem, natož za takových okolností. Kromě toho neměl ani ponětí, jak dlouho vlastně spal. Drak dokázal spát několik minut, hodin, ale také dní či týdnů…

vše záleželo na okolnostech.

Tahle cesta byla plná potíží už od začátku. To nemůže být shoda náhod. Znovu se rozhlédl kolem sebe a na chvíli přenesl vztek za svou situaci na okolní krajinu.

Pak se vzpamatoval a zapudil všechnu zlobu a roztrpčení. Jestli měl jeho nepřirozený spánek vnější příčinu, zřejmě se o ní brzy dozví. Nejdůležitější bylo zjištění, že je blízko cíli.

Že už je velmi blízko Grim Batolu.

Krasus se začal znovu měnit na Korialstrasze… ale pak zaváhal. Draka si všimne i slepý.

Bude mít větší šanci nenápadně se přiblížit k té strašlivé hoře, když si nechá současnou podobu. Takový byl vlastně jeho plán už v okamžiku, kdy opustil příbytek, jen na to kvůli podivnému spánku zapomněl. Snad se dokonce proměnil v člověka právě z tohoto důvodu…

„Tak tedy jdeme.“ Krasus si prohlédl úbočí kopce s cílem najít cestu dolů. Pokud chtěl zůstat skrytý před zraky všech, kdo dokázali odhalit přítomnost magických bytostí, jakou on rozhodně byl, měl by použít moc jen na zamaskování přítomnosti. Kromě toho jeho současná podoba nijak nevylučovala trochu fyzické námahy.

Rukama v kožených rukavicích se chytil skály na okraji jeskyně a pomalu začal sešplhávat dolů k močálům. Prakticky okamžitě zaznamenal rozdíl v teplotě a kvalitě vzduchu. Krajina dole byla daleko víc teplá a vlhká. Naštěstí, jakkoli Krasus připomínal elfa, i když velmi bledého, neztratil nic z dračí schopnosti přizpůsobit se horku. Močály ho z tohoto hlediska netrápily.

Jeskyně jeho letky byly daleko teplejší a v závislosti na umístění často také vlhčí.

Jakmile Krasus sešplhal až na měkkou, vlhkou půdu, zvuky vycházející z okolních mokřin poněkud utichly. Podobná místa obecně překypovala životem a zvířata i hmyz dávaly hlasitě najevo přítomnost. Dračí mág sice nějaké zástupce obou skupin slyšel, ale rozhodně by kolem sebe čekal víc aktivity.

Bylo to, jako by se většina života zde něčeho bála… něčeho, co Krasus cítil také.

Zatím však na něj nic nevystrčilo děsivou hlavu ani na něj nezaútočilo zákeřným kouzlem.

Krasus postupoval hlouběji do bažin přímo ke Grim Batolu.

Brzy se dostal do téměř neproniknutelného zeleného moře. Když si odhrnul z tváře shluk úponků, něčeho si na okolních rostlinách všiml. Navenek vypadaly normálně, ale uvnitř v nich vnímal pocit čehosi zvráceného, jako by se celé Močály měnily v něco zlého.

Zlo z prokleté hory se šíří… takhle to nemůže jít dál. Zarputile odhrnul další shluk úponků a větviček, vzteklý ze všeho nejvíc na sebe, že si poté, co osvobodil milovanou královnu a zbavil zemi orků i Duše démona, nevšiml, jak zkažená zdejší země je. Měl se ještě tehdy osobně vypravit do hlubin Grim Batolu a zničit veškerou temnotu, která v něm ještě zbývala. Dokonce ani v době, kdy oblast hlídala jeho letka, v níž bylo i několik jeho potomků, neudělal Krasus vůbec nic. Vždycky se našla nějaká jiná krize, jiné hrozící nebezpečí, které ho od hory odvedlo.

Po bitvě je však každý generál. To samozřejmě nebyla omluva, ale Krasovi to trochu pomáhalo vyrovnat se s pocitem viny.

S každým jeho došlápnutím se ozvalo až příliš hlasité začvachtání, nesnažil se však chovat tišeji. To by totiž bylo možné jen s dalším použitím magie a on pořád doufal, že se k tomu, co se skrývalo v Grim Batolu, přiblíží nepozorovaně, třebaže tahle představa byla zřejmě stále více jen zbožným přáním.

Na chvíli se mu kolem hlavy vyrojilo hejno nějakého hmyzu, ale vzápětí znovu odletělo.

Většina tvorů živících se krví vždy brzy pochopila, že ta jeho by jim nechutnala.

Bylo tu však ještě cosi jiného, co ho naopak považovalo za chutný oběd. Vnímal přítomnost toho tvora, ale když nechtěl riskovat prozrazení, nedokázal přesně určit, kde na něj může číhat.

Krasus tedy dál pokračoval opatrněji. Byl sice mocný, ale obzvláště v téhle podobě rozhodně ne nezranitelný.

Ani po dalších minutách brodění se močálem na něj nic nezaútočilo. Vysoký muž ve fialovém rouchu se už dostal do nejhlubšího nitra Močálů a konečně se rozhodl, že je načase zariskovat a mentálně se přemístit blíž Grim Batolu.

Našel si místo relativně daleko od mlhou zahalených bažinatých vod, opřel se o mechem porostlý strom a soustředil se. Téměř okamžitě viděl na všechny strany a mnohem dál. Lidská mysl by si s takovým množstvím informací neporadila, ale ta dračí byla komplexnější a na vyšší úrovni.

Krasa však zajímal jen jeden směr. Vymazal všechny nepotřebné myšlenky a zaměřil se na horu. Nyní viděl vše, co leželo na cestě k ní, jako by tudy už prošel. Za krátký čas se dostal dál, než vůbec doufal, ale stále měl před sebou ještě kus cesty.

To mu však nedělalo starosti. Nyní se zaměřil na pustinu těsně obklopující Grim Batol.

Odtamtud už vnímal pocit špatnosti znásobený snad tisíckrát. Všechno zlo kolem i uvnitř hory na Krasa doslova křičelo, aby přišel odhalit jeho tajemství.

Dračí mág přimhouřil oči a v duchu se přemístil přímo do Grim Batolu.

Nejprve měl kolem sebe jen tmu, ale pak, když se dostal do jeskyní, začal vnímat obrysy a následně i celé obrazy. První skutečný pohled na nitro Grim Batolu však pro něj byl zklamáním, protože neviděl nic než temnotou zahalené krápníky. V jedné konkrétní síni byly kosti, orkské kosti, ty zde ovšem zjevně ležely už od bitvy, která zelené válečníky z hory vyhnala.

Pocit špatnosti byl však příliš silný, než aby ho ignoroval. Krasus se soustředil…

Zvedl obočí. Něco se blížilo. Rychle se stáhl – jen aby zjistil, že jeho mysl nedokáže z Grim Batolu odejít.

Krasus se snažil, ale bylo to, jako by stál před tunami hlíny a kamení a pokoušel se prohrabat holýma rukama. Viděl jen síň plnou koster a temnotu, která představovala horu, jíž chtěl zoufale projít zpět.

Nejhorší pak bylo, že kvůli všemu, co se s jeho myslí dělo v Grim Batolu, neviděl, co se děje kolem jeho těla.

Krasus se znovu pokusil odejít, ale bez úspěchu. S každým dalším okamžikem si byl jistější, že ten, kdo past nastražil, brzy udeří… ale nic se nedělo.

Jenže jakkoli tahle past mohla být třebas nastražena velmi dávno a nyní zapomenuta, nic to neměnilo na tom, že se z ní Krasus potřeboval co nejdříve dostat. Soustředil se na své tělo tak, jak ho naposledy viděl, a představil si mysl znovu zpátky v něm.

Ani nyní se nic nestalo. Dračí mág chvíli uvažoval a pak se zaměřil na nalezení matice kouzla, které ho drželo. Netrvalo mu dlouho, než ji vycítil, ale místo aby byl rád, dostavil se další pocit zmaru. Kouzlo bylo zjevně dílem velmi schopného mága a snad, soudě podle jeho stáří… i dílem samotného Deathwinga.

I tak však Krasus věděl, na co se má zaměřit. Ohnisko kouzla. Jediné místo, odkud ho mohl rozplést, pokud to tedy vůbec bylo možné.

Jeho vědomí se ponořilo hluboko dovnitř a zkoumalo strukturu. Pokud to skutečně byla Deathwingova práce, mohla by to být ironicky nakonec Krasova výhoda. Jestli na tomto světě existovala bytost schopná porozumět zvrácené mysli černého draka, byl to nejstarší žijící druh královny Alexstraszy. Deathwing sehrál za posledních několik tisíciletí roli v mnoha významných událostech a byl tím pádem pod Krasovým bedlivým dohledem.

Dračí mág se vydával po jednotlivých vláknech kouzla a pomalu začínal chápat jeho vzorec, který byl ovšem daleko složitější, než čekal.

Jedno vlákno se zdálo být slibnější než ostatní. Krasus ho sledoval až k místu jeho vzniku…

Věc, jejíž přítomnost cítil už dřív, se přiblížila. Nyní bylo nad slunce jasnější, že se pohybuje k němu. Krasa zaplavil náhlý pocit hladu, ovšem ne po mase, nýbrž po čemsi pro něj daleko důležitějším.

To, co se k němu blížilo, toužilo po magii…

Krasus se pokusil zrychlit. Byl drak, bytost z podstaty magická. Kdyby mu někdo magii vzal, bylo by to pro něj horší, než kdyby mu podřízli hrdlo. Už viděl své druhy skončit podobným způsobem a věděl, že tohle je jediná smrt, které se skutečně bojí.

Tvor v jeskyních se blížil k místu, kde se nyní mentálně vyskytoval Krasus. Draka nijak neutěšovalo, že na místě není přítomen fyzicky. Někteří tvorové živící se magií dokázali kořist vysát na dálku pomocí kouzla.

Past dál vzdorovala veškerým Krasovým pokusům zneškodnit ji. Vlákno, po němž se vydal, se ukázalo být slepé a druhé stejně tak.

Záhadný dravec byl téměř u něj. Krasus vnímal jeho strašlivou přítomnost a věděl, že až ho nakonec díky vlastnímu kouzlu spatří, bude příliš pozdě. Nic z toho, co zatím zkusil, ho však…

Jsem hlupák! Ještě existovala možnost, třebaže riskantní. Mohla by mu pomoci uniknout pomalé a bolestivé smrti ve spárech požírače magie… ale Krasus by také mohl při pokusu o záchranu zabít sám sebe.

Popravdě, neměl moc na vybranou. Soustředil se na sebe. Většina tvorů schopných používat magii by něco podobného nezvládla, ale Krasus měl za sebou tisíciletí cvičení, tisíciletí praxe.

Ani tak však neměl ponětí, jestli to vyjde…

Krasus ucítil, jak mu bije srdce. Bylo to srdce, které bilo už v době, kdy byli draci mladí, zažilo zrod nočních elfu i jejich dramatický konec. Viděl démony Plamenné legie zaútočit nejednou, ale dokonce dvakrát, a spatřil, jak válka roztrhla celé kontinenty.

A nyní se vší silou snažil srdce zpomalit… a dokonce zastavit.

Jeho tlukot byl tak vzdálený. Ale cítil ho, a to mu dodávalo naději.

Do jeskyně s kostrami pronikla zlověstná záře.

Krasus se plně soustředil na srdce. Doufal, že dost intenzivní šok jeho mysl z magické pasti přímo vystřelí. Bylo to cosi, co už viděl i sám zkoušel, ale nikdy v situaci takové nouze.

Mezi krápníky se objevila nezřetelná obrovská postava. Krasus měl jen pár vteřin…

Projel jím šok… ten však nebyl výsledkem jeho snažení. I tak však stačil, aby doslova vyrval dračího mága z Grim Batolu právě v okamžiku, kdy se po něm požírač magie natáhl.

Vzápětí Krasus zjistil, že jen vyměnil jednoho hladového nepřítele za druhého.

Krokolisk držel dračího mága za nohu a právě si ho táhl k nejbližší bažině. Šok, který Krasovi umožnil vrátit se do vlastního těla, způsobily dlouhé zuby zasazené do protáhlé tlamy, jež se mu zakously hluboko do masa. Z těžce potrhané končetiny tryskala krev, kterou mohl snést opravdu jen krokolisk se žaludkem obrněným jako paladin v plátové zbroji.

Krasovi neunikla ironie, že by měl po všech bitvách nakonec skončit v tlamě primitivního predátora. Potlačil bolest a vší silou udeřil krokoliska pěstí do čenichu.

Šestinohého plaza obklopila modrá aura. Zvíře otevřelo silnou čelist a zařvalo, čímž umožnilo Krasovi odplazit se do bezpečí. Aura byla čím dál silnější a krokoliskovo tělo sebou zběsile zmítalo.

Raněný čaroděj se s námahou doplazil až ke stromu, o nějž se opřel, a pozoroval zoufalého útočníka. Tohle bylo to zvíře, které předtím nedokázal přesně identifikovat. Ani nyní vlastně jeho přítomnost nijak silně necítil. Jakási síla umožňovala krokoliskovi skrýt se i před mocnou magií dračího mága.

Ta samá síla ovšem nyní nedokázala zvíře ochránit před Krasovým vztekem. Ten s hořkým uspokojením sledoval, jak se krokolisk pokouší uniknout auře návratem do vody. S každým dalším krokem se však plaz čím dál víc rozpadal. Nejdřív mu začala odpadat kůže, která se rozplynula v mlhu dřív, než se dotkla země. Všech šest nohou se roztřáslo a rozpadlo v prach.

Krokolisk ještě jednou zoufale zařval… a pak zmizel úplně.

Na místě, kde před chvílí stál, zbylo jen pár kapek krve – ta však patřila Krasovi.

Dračí mág si prohlédl krvácející nohu. Takové zranění by pro člověka nebo příslušníka kterékoli jiné smrtelné rasy znamenalo smrt vykrvácením nebo kvůli následné infekci. I on zakoušel strašlivou bolest. Ale krokoliskův útok ho zároveň zachránil před ještě strašnějším a jistějším osudem, takže byl zvířeti vlastně skoro vděčný.

Natáhl nad potrhanou nohu ruku a soustředil se. Z otevřené dlaně se mu začala šířit bledá, rudá záře.

Krvácení ustalo a bolest poněkud ustoupila. Menší šrámy po krokoliskových zubech se zatáhly a zacelily. Těm větším to trvalo poněkud déle.

Krasus neléčil jen obyčejnou ránu. V poslední době se začaly šířit zvěsti o jedovatých krokoliscích. Netušil, odkud se vzali, ale nechtěl nic riskovat. Velmi dobře znal nebezpečí toxinů, jež se mohly v krokoliskově smradlavé tlamě skrývat. V současné podobě byl na ně více citlivý. Podobné jedy dokážou složit býka během několika minut, člověka samozřejmě rychleji.

Krasus nehodlal zjišťovat, jak dlouho by to trvalo v jeho případě.

Takže zároveň s tím, jak rány zaceloval, vypaloval v nich všechny jedy. Bolest byla prudší, než čekal, a snad poprvé se Krasus skutečně zpotil. Díky tomu, kým byl – nebo snad spíše čím byl – vydržel.

Jakmile skončil, nebylo po žádné ráně ani památky. Krasus si nohu prohlédl a shledal, že je v pořádku. Dokončil práci tím, že mávl rukou nad roztrhanými šaty a opravil je stejně jako nohu.

Znovu se něco naučil. V téhle zemi nemá nic jisté. Nejprve upadl do bezvědomí a probral se daleko od místa, které si naposledy pamatoval. Pak se jeho mysl chytila do pasti v Grim Batolu a nakonec ho málem zabilo obyčejné zvíře… částečně proto, že mělo zvláštní schopnost skrýt přítomnost před jemu podobnými tvory.

Před Krasem se začínalo rýsovat schéma, jež ho velmi znepokojovalo, obzvláště protože si nebyl jistý jeho původem.

Jednou věcí si však byl jistý téměř stoprocentně. Zdálo se, že jeho příchod je očekáván.

Takže mě někdo čeká… nebo někoho, jako jsem já. A ten někdo si rád hraje.

Ale kdo to je?

„Budeme se muset podívat,“ zabručel si pro sebe. Pokud si neznámý protivník rád hraje, ani Krasus není v podobných hrách nováčkem. Ať tedy ví, že se blíží. Tohle zjištění pro něj bude znamenat daleko víc problém než pomoc.

Krasus se škodolibě usmál. „Teď jsem na řadě já, kamaráde…“

Udělal rychlé gesto… a zmizel.

Trpaslíci se vynořili z nového doupěte východem, který byl nejblíže k Močálům. Nijak netoužili vybrat si zrovna tuhle cestu, ale znovu měli svázané ruce a okolnosti je k tomu nutily.

Museli doplnit zásoby, hlavně vodu.

„Nikde žádný ještěrky,“ zašeptala Grenda. „Vlastně tu není vůbec nic…“

Ron se rozhlédl po bažinaté krajině. „Todle musí bejt rychlá akce.“ Ukázal na čtyři trpaslíky nesoucí malé soudky. „Vy, bando, jdete s Bjarlem a jeho bojovníkama přímo k tomu potoku, co ho máme zkontrolovanej. Grenda a ostatní jdou se mnou. Donesem čerstvý maso, i kdybychom měli žrát ještěry nebo krokolisky.“

Trpaslíci byli drsný národ, nikoho z nich však nelákala představa, že budou žvýkat jednoho z těchhle dvou predátorů, protože maso obou bylo šlachovité a i čerstvé chutnalo jako tři dny staré. V poslední době si ovšem nemohli vybírat. Byl vlastně zázrak, že tihle tvorové v okolní oblasti vůbec zůstali a trpaslíci měli co lovit. Většina menších zvířat dávno utekla, neboť stejně jako oni cítila zlo šířící se z Grim Batolu.

Ale blížíme se pravdě, musel si pro sebe říct Ron. Ten krvavý elf, drakonid i skardynové. A ta černá lady. Teď víme, že tam jsou… jenom prostě zatím nemáme páru, co tam dělaj…

Najednou se drsně rozesmál, čímž polekal Grendu. Ron se stejně rychle zase ztišil. Trpaslíci jenom nevědí, co tam ten krvavý elf a ostatní dělají. Takový malý detail, na kterém závisí jejich úspěch a s velkou pravděpodobností i život.

Vzpomněl si na svou useknutou ruku. Rána byla dokonale zacelená, ale pořád mu v ní bolestivě škubalo. Být trpaslíkem však znamenalo zvládat bolest. Ron si nyní díky ní vzpomněl, že jakkoli byl vojákem ochotným účastnit se pro Magnuse sebenebezpečnější výpravy, tentokrát byl proti. Ron si nesouhlas samozřejmě nechal pro sebe. Ale stejně… Seš mamlas, Rone! Měls to nechat vzít někoho jinýho, a ne dobrovolně vlízt zpátky do tý černý díry… zpátky k tý hladový, prokletý…

Ron vedl Grendu a ostatní lovce do Močálů a skutečnost, že ho nedávná úmrtí jeho druhů trápí víc než cokoli jiného, skryl za odhodlaným výrazem. Nešlo jen o ty, kdo zahynuli od začátku téhle mise, ale taky o všechny, kdo zemřeli před mnoha lety v boji proti orkům. Viděl všechny jejich tváře, zkrvavená těla.

Stále slyšel, jak ho volají jejich duchové.

Pak si Ron uvědomil, že na něj někdo křičí. Grenda něco zahlédla.

„Jenom jsem tam viděla něco se pohnout, ale myslím, že by to mohl bejt krokolisk,“

zašeptala.

„Kde?“

„Přímo tam.“ Grenda ukázala na mrtvý strom poněkud dál směrem doprava. Větve byly ulámané a část kmene se rovněž odlomila. „Tam v tom šeru.“

„Tak to tam vomrknem. Bacha, kam šlapete.“ Tímhle způsobem přišli o chudáka Sama. V

jednu chvíli mladý trpaslík směle kráčel po měkké půdě… a vzápětí ho to doslova vcuclo pod ni.

Jeho tělo už nenašli.

Grenda zamířila s polovinou lovců na západ, zatímco Ron se zbývajícími třemi na sever.

Neviděl žádnou známku po něčem živém, ale věděl, jak dobře se krokoliskové dokážou skrývat pod vodou, a také důvěřoval zraku své trpasličí kolegyně. Grenda měla na zástupce rasy, která trávila většinu života pod zemí, výjimečný zrak.

Trpaslíci se pohybovali s tichostí, jakou by u nich ostatní rasy vzhledem k malým a robustním postavám nehádaly. Grendina skupina se už dostala na břeh pomalu tekoucí vody, zatímco Ron musel dokonce několik kroků do ní.

V kalné a temné vodě bylo nemožné vidět cokoli, co bylo jen centimetr pod hladinou, ale Ron věděl, že má dávat pozor na bublinky nebo nepatrnou změnu proudu. Ty mohly signalizovat blížícího se krokoliska. Plaz bude samozřejmě stejným způsobem hledat je.

Otočil se na Grendu, která mu sekerou ukázala na místo poblíž jednoho člena její družiny.

Něco objevila. Ron přikázal trpaslíkům, aby se zastavili.

V příštím okamžiku se ani ne metr od Grendy vztyčil z vody krokolisk… jeho cílem ovšem nebylo zaútočit, nýbrž utéct před ní i před ostatními. Dva lovci už se však k němu dostali ze strany a okamžitě mu odřízli ústupovou cestu. Jeden z nich sekl sekerou. Ostří se zakouslo hluboko do krokoliskovy přední nohy.

Raněné zvíře se prudce otočilo a chňaplo po útočníkovi čelistmi, to už však zezadu udeřila Grenda. Její rána prošla krokoliskovi páteří a způsobila, že se začal zmítat v nekontrolovaných křečích.

Ron pokýval hlavou. Kořist byla prakticky mrtvá. Tohle byl krátký lov, za což byl vděčný. Čím dřív se všichni dostanou zpátky pod zem, tím líp.

Jeho pozornost upoutalo tiché šplouchnutí po levé straně. Dva krokoliskové nasytí jeho unavené vojáky lépe než jeden, a to bez ohledu na to, jak chutnají. Otočil se…

Před sebou však neměl jednoho z vodních predátorů. Tohle bylo cosi přízračného, nejvíc se to podobalo želatině a pohybovalo se to přímo k trpaslíkům.

V průhledném těle Ron rozeznával spoustu různých předmětů, ale zejména kosti.

„Bacha!“ zařval Ron. „Sliz!“

Jeden z mladších trpaslíků horlivě po obludě máchl sekerou dřív, než ho velitel mohl zastavit.

Násada sekery zmizela v průhledném tvorově těle, aniž by narazila na odpor nebo zpomalila, a to způsobilo, že trpaslík setrvačností pokračoval za ní, po hlavě přímo do slizu.

Zrůda útočníka lačně vsála do sebe.

Ron znechuceně vykřikl a se zbraní ve zdravé ruce zaútočil. Měl na podobné tvory strašlivé vzpomínky, to bylo ovšem z oblasti Dustwallowských močálů*. Jestli měl druha zachránit, musel jednat rychle.

Ron zkušenou ranou sekl obludu ze strany… ale stopa po jeho ostří okamžitě zmizela. Ron si vynadal, že zkouší něco, o čem dobře ví, že na sliz nebude fungovat. Trpaslík uvnitř slizu sebou škubl, ale jinak se nehýbal.

Protože Grenda a její skupina stále bojovaly s krokoliskem, který se přes strašlivá zranění nehodlal vzdát, zbývali na sliz Ron a jeho dva lovci. Jakmile měl oba druhy vedle sebe, Ron netvora rychle obešel z druhé strany. Doufal, že když do slizu dostane topůrko sekery, bude ho trpaslík uvězněný uvnitř schopen zachytit a nechá se vytáhnout ven.

„Thorvaldovy vousy!“ vypravil ze sebe Ron polekaně. Bezděčně o krok ustoupil, naprosto zděšen tím, co viděl.

Tvář uvězněného trpaslíka se už prakticky rozložila.

Na Rona hleděla zpod hustých vousů a vlasů jen holá lebka. I vlasy a vousy se rychle rozpouštěly. Tohohle se obával, ale na základě zkušeností z předchozích bojů s podobnými slizy měl pocit, že má víc času.

„Zpátky!“ přikázal Ron ostatním ze strachu, že by mohl přijít o dalšího válečníka.

„Bacha!“ zavolal na něj jeden z lovců.

Ron se prudce otočil.

Kdyby měl druhou ruku, stejně by o ni nyní přišel.

Její pahýl se totiž právě zabořil do chvějícího se těla druhého rosolovitého netvora a Ron už cítil, jak ho začal pálit.

Vykřikl a pokusil se ruku vytrhnout, ovšem průhledný tvor ho nehodlal pustit. Trpaslík si představil sám sebe, jak umírá podobně jako jeho druh…

Z korun stromů najednou přilétla ohnivá střela a neomylně zasáhla netvora, který Rona držel.

Ten čekal, že oheň v rosolovitém těle okamžitě zhasne, ale netvor naopak celý vzplál.

Ron ucítil olej a okamžitě pochopil, co střelec dělá. Zároveň mu došlo, že tohle je jeho jediná šance. Zatáhl ze všech sil a podařilo se mu uvolnit velkou část uvězněné končetiny.

Netvora zasáhl další hořící šíp. Vzápětí se Ron svalil na zem, neboť ho věc pustila úplně.

Druhý z netvorů se začal stahovat do vody, ale i jeho v krátkém sledu zasáhly dva hořící šípy.

Stejně jako v případě prvního, i tento netvor se vzňal. Vzápětí se roztřásl, jako by měl vybuchnout.

Ron zvedl sekeru, která mu předtím vypadla z ruky, a stáhl se k druhům.

Grenda k němu spěchala. „Seš v pohodě?“

„Naprosto,“ opáčil a s potěšením sledoval, jak oba slizy dál hoří. Z druhého už vlastně nezbývalo víc než hromada ohořelé hmoty… a zčernalých trpasličích kostí. „Zatracenej sliz!“

Třásl se, což u něj opravdu nevídala často. „Z tohodle budu mít špatný sny… chudák Harak.

Nemůžem ho nějak vytáhnout, abychom ho mohli aspoň pohřbít?“

Bronzebeardové mrtvé nejraději pohřbívali a vraceli je tak do země, která jejich národu tolik dávala. Považovali to za čest i jakousi splátku dluhu.

Ale v tomhle případě to asi nebylo možné. Oheň, sycený i výpary z mrtvého slizu, jeho kosti rychle spálí na popel.

„Má aspoň hranici,“ odpověděl Ron ve snaze nějak utěšit ji i sebe. Rozhlédl se kolem sebe a snažil se odhadnout, odkud přilétly hořící šípy.

Pak zahlédl koutkem oka pohyb a prudce se otočil. Grenda ztuhla, neboť si zjevně myslela, že na ně útočí další zrůda.

Ať už však Ron viděl cokoli, zmizelo to. Zaklel.

„Co tam bylo? Cos viděl?“

„Vlastně nic.“ Byl to jen rozmazaný obrys. Ani neměl představu jak velký. Ron si byl pouze jistý tím, že se to na trpaslíka pohybovalo až příliš rychle.

Co by však v téhle prokleté zemi chtělo pomáhat tlupě trpaslíků?

A ještě víc ho zajímalo, co to znamená pro jeho úkol.

6

,,Je blízko.“

Zendarin zvedl hlavu od jámy, do níž už hodinu hleděl, a poněkolikáté se kochal tím, co on – a černá lady – stvořili. „Kdo?“

Lady, tvář stále skrytou pod závojem, se postavila vedle něj. I ona se chvíli zcela okouzlená dívala do jámy a pak zvedla hlavu ke krvavému elfovi. „Ten, na koho čekám. Zkoušky, které jsem pro něj přichystala, to dokazují. Kdokoli jiný by už zahynul, nebo se vrátil. Jedině on má tolik odhodlání, aby vytrval.“

„Jestli jde sem, tak je to nejspíš blázen.“ Naklonila hlavu na stranu. „To je… což ovšem neznamená, že by byl pro nás méně nebezpečný.“ Zendarina něco napadlo. „Cítil jsem…“

„Ano, jeden z našich mazlíčků na něj téměř narazil. Mohlo to být velmi zajímavé, nemyslíš?“

Vzhledem k tomu, že si krvavý elf nebyl jistý, kdo – nebo co – se do Grim Batolu blíží, jen přikývl. Daleko víc mu dělalo starosti, co to vlastně všechno znamená. „A odvážíme se tedy začít znovu? Máme ještě čas?“

Usmála se, z čehož mu vždy přejel mráz po zádech, jakkoli už mohl být na tuhle její reakci zvyklý. „Zatím se budeme muset spokojit s jedináčkem, můj drahý Zendarine… ale kdyby bylo třeba, myslím, že nám rozhodně postačí.“

Jakoby v odpověď na její slova se z jámy ozvalo hladové zasyčení.

Černá lady udělala směrem dolů konejšivé pšššt a tvor ukrytý hluboko v temnotě se skutečně utišil. „Chudáček, má hlad. Postaráš se o něj, Zendarine?“ Pokrčil rameny. Vrásky mu dělala jediná věc. „Takhle bychom toho přízračného draka taky mohli zabít. Ten malý je neskutečně nenasytný.“

„Za chvilku budeme mít pro našeho drahouška jídla dost… tedy jestli je ten, kdo k nám míří, stejně chytrý, jak si o sobě myslí. Zatím to ale budeme muset risknout s přízračným. Je naprosto nutné, abychom růst našeho malého ničím nezpomalili.“ Krvavý elf se uklonil. „Jak si přejete, má paní“ Odkráčel, aby se o celou záležitost postaral. Žena se za ním chvíli zpod závoje dívala a pak se otočila zpět k tmavé díře.

Hluboko dole cosi temně fialově zazářilo, aby se vzápětí znovu pohroužilo do tmy.

„Vydrž, děťátko,“ konejšila ho. „Vydrž. Dostaneš napapat. Dostaneš… a pak z tebe bude pořádný chlapák…“ Tvář jí v tu chvíli ztuhla v kámen. „Přesně jak by si přál tvůj zatracený tatínek.“

*

Nebyl to Krasus, kdo se znovu objevil v Močálech, nýbrž jeho skutečné já, Korialstrasz. Navíc drak vyrazil za soumraku, aby pro svůj plán mohl lépe využít temnotu noci.

Čas je drahý, rozhodl se Korialstrasz. Podíváme se, co uděláš teď, oslovil neviditelného protivníka.

Jestli to byl Deathwing, pak mu bude plán rudého draka alespoň navenek dávat dokonalý smysl. Pokud to byl někdo jiný, pak budou uvažovat podobně… a to bylo nejdůležitější.

Roztáhl ohromná křídla.

Přední část obrovského rudého draka se odloupla. Vedle sebe nyní stáli dva Korialstraszové.

Kouzlo však ještě nebylo dokončeno. Oba draci vydechli a z každého se odlepila jedna kopie… a pak další. Během krátkého okamžiku tu stálo osm Korialstraszů.

Všichni se jako jeden vznesli k rychle tmavnoucí obloze a zamířili na různé strany… všichni s cílem nakonec doletět ke Grim Batolu.

Korialstrazův plán ho bude stát hodně sil. Všechny kopie nebyly pouhou iluzí. Jestli to mělo vyjít, musel do každého draka vpravit kousek sebe. Ale jen tolik, aby si všichni, kdo ho uvidí, mysleli, že je pravý. Museli by vynaložit ohromnou moc, aby odhalili pravdu… a mezitím už budou mít skutečného Korialstrasze přímo za zády.

Nebo si to alespoň budou myslet.

Ve skutečnosti nebyl ani jeden z draků skutečný. Všech osm byly jen kopie. Jakmile je Korialstrasz dokončil, vrátil se zpět do přestrojení za Krasa.

A jako Krasus se znovu vydal na cestu napříč Močály. Už se poučil. Tentokrát vynaložil zbývající moc na to, aby se stal neviditelným pro oči i ostatní smysly tvorů, kteří se mohli dívat.

Další z kousků, který by zvládlo jen velmi málo čarodějů, a dokonce i velmi málo draků. Krasus si tohle konkrétní kouzlo šetřil staletí.

Teď už jen doufal, že se to vyplatí.

Osm Korialstraszů zmizelo v dálce. Poletí po trase, již jejich stvořitel pečlivě promyslel, přičemž vzal v úvahu zvláštnosti krajiny a zařídil to tak, aby výsledek co nejvíce připomínal logické rozhodnutí každého z nich. Krasus s uspokojením vnímal jejich vzdalující se existence.

On sám postupoval dál a přemýšlel, jak dlouho bude případnému pozorovateli trvat, než vyloučí všechny možnosti. Do té doby už snad bude skutečný rudý drak v hoře.

Cestu mu zkřížilo mnoho nočních tvorů, tentokrát si ho však žádný z nich nevšiml. Krasus si s odporem prohlédl dalšího krokoliska číhajícího těsně pod hladinou nedaleko něj. Ani ten neudělal sebemenší pohyb, kterým by byť jen naznačil, že Krasa vidí nebo vnímá. Nedalo se ovšem říci, že by dračí mág cítil vůči tomuto zvířecímu druhu zášť. Spíše mu připadalo zajímavé, že na rozdíl od kusu, který na něj zaútočil, tenhle zjevně postrádal schopnost zamaskovat před ním svou přítomnost.

Velmi podivné, pomyslel si dračí mág. Možná že ten první…

Jeho tělo se najednou zachvělo. Ucítil silnou ztrátu a okamžitě pochopil příčinu pocitu.

Jeden z jeho duplikátů byl právě zničen. Nedokázal přesně říct jak, ale rozhodně to bylo s pomocí mocné magie. Dračí mág se na chvíli zastavil, aby se vzpamatoval, a pokračoval dál.

Krasa ani v nejmenším nepřekvapilo, že první drak byl skolen tak rychle. Spíše cítil smutek za ten kousek sebe sama, o který přišel. Čekal ovšem, že bude podroben zkoušce velmi brzy.

Jeho kopie posloužila účelu a tahle ztráta byla jen jedním z osmi dílků, jež byl připravený obětovat. Útěchou mu bylo, že mezitím urazil docela velkou vzdálenost.

Netrvalo však ani hodinu, když dostal další ránu… a tentokrát byl pocit ztráty desetinásobně intenzivnější. Krasus zachroptěl a na dobrou minutu se musel opřít o strom. Tentokrát čekal, že zničení druhého bude trvat trochu déle. Neměl ovšem jinou možnost než pokračovat.

Šel tedy dál… až ho po krátké chvíli zasáhla třetí ztráta, a to ještě silněji než předchozí dvě.

Nyní dračí mág zavrávoral a rychle si musel najít místo, kam by si sedl. Několikrát se zhluboka nadechl. Nejenže tahle ztráta přišla příliš brzy po předchozích dvou, ale rozhodně na něj neměla mít takový vliv. Měl přeci všechno do nejmenšího detailu promyšlené…

Krasus ztuhl. Kromě všeho, co se odehrávalo před ním, si uvědomil, že ho znovu něco sleduje.

Takhle jsem si to nepředstavoval! Vztekle se ohlédl, ale viděl jen močály. Přesto se za ním cosi plížilo, a nebyl to krokolisk. Právě proti podobným překvapením seslal Krasus bezpečnostní kouzlo. Tvor, jenž ho pronásledoval, vládl zjevně jinou magií, než na jakou byl zvyklý.

Na krajinu, v níž by rozhodně neměl žít žádný myslící tvor, byly Wetlands i Grim Batol pozoruhodně plné aktivity. Krasus se nakonec rozhodl pro opatrnost a odhodlal se důkladněji prozkoumat směr, z něhož cítil tajemného ohaře.

Narazil na velmi prchavou stopu… a pak už nic. Dračí mág se zamračil. Tady něco nehraje…

Zpoza stromů náhle vyskočila postava zahalená v plášti a užaslého Krasa zasáhla do hrudi s ohromující silou těžká noha. Hubený čaroděj odlétl notný kus dozadu.

To samozřejmě neznamenalo, že byl poražen. Jeho tělo se zastavilo těsně nad zemí a pak se vrátilo do vzpřímené polohy. Čaroděj upřel zrak do míst, odkud útok přišel, a v hlavě už měl připravené patřičné kouzlo.

Záhadný útočník však nikde nebyl.

Krasus se prudce otočil, paži zvednutou.

Na poslední chvíli zablokoval ránu mířící mu zezadu na krk, která by ho rozhodně přinejmenším ochromila, pokud by mu přímo nerozdrtila dýchací trubici. Tenhle protivník rozhodně znal všechna jeho nejcitlivější místa. Už první kop by kteréhokoli člověka, elfa nebo trpaslíka okamžitě omráčil a vyrazil mu dech. Krasus ho vydržel, stejně jako druhou ránu, jen díky tomu, kým ve skutečnosti byl.

Ve chvíli, kdy ji zablokoval, se však v útočníkových rukou zhmotnila dlouhá hůl zakončená krystalem, který se vzápětí zabodl Krasovi do prsou.

Dračí mág ze sebe vydal řev, jako by byl ve svém skutečném těle. Řval bolestí. Kouzla, která ho měla chránit před magickými útoky, zcela selhala… protože, což si uvědomil až nyní, moc krystalu nepřipomínala žádný z druhů magie známých v Azerothu.

A až v tuhle chvíli začal Krasus tušit, koho má před sebou.

Bohužel neměl sílu stát, natož mluvit. Nohy se mu podlomily a on se zhroutil na zem.

Vzápětí mu postava v plášti přimáčkla nohu k boku a krystalem zakončenou hůl mu opřela o místo, kde ho před okamžikem zasáhla.

„Kde je?“ ozval se ženský hlas s přízvukem, který Krasovi potvrdil, že jeho podezření bylo správné. „Co jsi s ním udělal?“

„Já… nemám ponětí, o čem mluvíš!“ dostal ze sebe drak. Pak se rozhodl plně důvěřovat vlastnímu úsudku a jiným jazykem dodal: „Ale draenei by někomu mého druhu neměl být nepřítelem, dítě…“ Postava v plášti zaváhala. „Ne… musíš to být ty… stopa mě vedla přímo sem…“

Krasus stále jazykem draenei odpověděl: „Já jsem zjistil, že stopy, které nějak souvisí s Grim Batolem, mohou vést kamkoli… jen ne k pravdě.“

Následovala další odmlka. „S tím zcela souhlasím.“

Odtáhla hůl, která vzápětí zmizela.

Dračí mág se zájmem přikývl. „Kněžky draenei nevídám často a ještě nikdy jsem nepotkal takovou, která by měla podobný dar zázračných naaru…“

Poslední zbytky její nejistoty se rozplynuly. Stáhla si kápi a ukázala Krasovi tvář jedné z nejmladších draenei, s jakou se zatím Krasus setkal. „Neslyším v tvém hlase žádný klam.

Jmenuji se Iridi…“ Podala mu ruku, aby mu pomohla vstát. „A když tě slyším mluvit o naaru, něco ve tvém hlase mi říká, že jsi jim možná blíž než mně…“

„Takové místo mi nepřísluší. Ale ano, jsem čaroděj a mám jakousi moc.“ Zjevně ho předtím neviděla ve skutečné podobě. Rozhodl se tedy prozatím skutečnou identitu skrýt. „Můžeš mi říkat Krase, dítě.“

Její exotické oči se ještě víc protáhly a na tváři se jí rozhostil úsměv. „Krase… mohla bych ti položit ruku na hruď? Už ti nechci ublížit. Mezi příslušníky mého řáduje to projev důvěry.“

Přikývl. Iridi mu položila dlaň na roucho a zavřela oči.

Krasus ucítil mírné teplo. Polekaně ucukl.

Draenei na něj vytřeštila oči. Bylo na ní znát, že je naprosto užaslá. „Vy nejste tím, kým se zdáte být, Krase!“

„Ne,“ bylo všechno, co dračí mág řekl. „Ale to zjevně ani ty.“ Navzdory jejímu malému triku k ní necítil hněv. Naopak, musel přiznat, že ho Iridi ohromila. Podobné kouzlo ještě u draenei nezažil, a to bez ohledu na to, zda šlo o čaroděje nebo kněze. Iridi měla zřejmě schopnosti, které byly vzácné i mezi jejím lidem.

Krasus si vzpomněl na její hůl a znovu se podivil. Věděl toho o naaru dost, aby pochopil, že by podobnou zbraň nemohla dostat bez hodně dobrého důvodu.

Kněžka poklekla na koleno. Krasus byl z jejího projevu úcty nervózní. Podobné chování neměl rád od nikoho.

„Vstaň,“ poprosil ji naléhavě.

Iridi poslechla, i když poněkud pomalu a neochotně. Oči měla dál vytřeštěné, jako by si pokoušela představit Krasa ve skutečné podobě. „Pane oblohy, odpusťte mi, že jsem na vás zaútočila jako blázen…“

„Nemám ti co odpouštět, a neoslovuj mě takovým způsobem.“

Zavrtěla hlavou. „Ale vy jste jedním z okřídlených.“ Na okamžik zavřela oči a pak dodala: „Jste jedním z těch, kdo jdou po cestě života…“

Kněžka dělala na Krasa čím dál větší dojem. Tohle všechno zjistila jediným dotykem. Učinil v duchu poznámku, že až se příště setká s draenei, který bude mít podobnou prosbu, už na sebe sáhnout nenechá.

I když nyní Krasus alespoň trochu chápal, jak bylo možné, aby ho někdo navzdory všem ochranným kouzlům sledoval – a to by ještě před několika okamžiky přísahal, že bude neviditelný i pro draenei – zbývala otázka, co vlastně tahle kněžka dělá v takové bohem zapomenuté zemi.

Než se však stačil zeptat, ucítil bodnutí, jako by mu někdo proklál srdce mečem. Znovu ho ochromil pocit ztráty, který cítil vždy, když byla zničena některá z jeho kopií, a opět byl pocit mnohem silnější než předchozí.

„Velký,“ zajíkla se Iridi a vztáhla k němu ruku. „Co je vám?“

Krasus měl co dělat, aby se udržel na nohou. Další dva zničeni tak rychle… a tak blízko sebe! Co se to děje? Co se…

Omdlel.

*

Iridi ho zachytila těsně před tím, než dopadl na zem. Neměla tušení, co se stalo. Pro její mysl znamenalo dost velký zápřah i zjištění, že muž, na něhož tak zbrkle zaútočila, je ve skutečnosti tvorem daleko mocnějším, než se domnívala – a že rozhodně není tím hubeným, elfovi podobným mužem, kterého kdysi dávno krátce zahlédla v Draenoru.

Jeden z pánů oblohy… rudý drak… Iridi stále nemohla uvěřit, že zaútočila na tak prastarého tvora. Kněžka silně pochybovala, že dostala Krasa – bylo jí jasné, že tohle nebylo jeho dračí jméno – na lopatky jen vlastními schopnostmi, a skutečnost, že nyní zkolaboval, to jen potvrzovala. Zjevně byl zesláblý už dřív a nyní se příčina slabosti ozvala s plnou silou.

Uchopila bezvládné tělo co možná nejpevněji a odtáhla ho k nízkému pahorku. Jakmile byla kněžka spokojená s polohou pacienta, začala zkoumat, jak by mu mohla pomoci.

Při první zběžné prohlídce nikde nenašla viditelné stopy po případné příčině jeho slabosti.

Klekla si vedle něj a nastavila dlaně jen pár centimetrů nad Krasovu hlavu. Nijak se netěšila na to, co vzápětí udělá, ale byla to nejlepší možnost, jak zjistit, co se vlastně stalo.

Iridi se ještě ani nestačila pořádně soustředit, když jí hlavou začaly kmitat obrazy a hlasy.

Člověk s rudými vlasy a vzezřením čaroděje. Mohutná postava s rozložitým parožím na hlavě, která však jinak vypadala jako noční elf – a jeden z druidů, o němž už slyšela, ale kterého nikdy neviděla. Elfská žena s poněkud světlejší pletí, bojovnice, která se zdála být podivně svázána s oním člověkem.

Hlasy se náhodně mísily s obrazy.

Ty bys pro ni obětoval vše, není-liž pravda, Korialstraszi?

Myslela jsem, že jsi mrtev. Dlouho jsem truchlila…

To mám stále ještě tolik důvěry? Po tom, co všichni ostatní zemřeli?

Ty bys měl ze všech nejlépe chápat mou touhu odhalit pravdu.

A pak další a další tváře. Zjizvený a mnoha boji zocelený ork. Další noční elf… jehož slepá tvář jí náhle připomněla strašidelné příběhy o démonovi Illidanovi. Vznešený paladin.

Namyšlený lidský šlechtic. Mladá plavovlasá žena, jejíž oči byly plné nevinnosti, ale zároveň skrývaly ohromné tajemství.

A mezi všemi tvářemi se nejčastěji a nejzřetelněji objevovala jedna, která se neustále měnila z výjimečně nádherné ženy s rudými vlasy protkanými zlatými prameny v nekonečně starou tvář obrovitého rudého draka. Žena měla v ohnivých vlasech zapletené podzimní listí, ale Iridi daleko více zasáhly její divoké jantarové oči – oči plné dobrého rozmaru a moudrosti, jaké kněžka za svůj krátký život nikdy nemohla dosáhnout. Ty oči byly stejné ve tváři ženy i rudého draka.

Tohle byly jedny z nejdůležitějších vzpomínek prastarého draka přestrojeného za smrtelníka.

Už věděla jeho skutečné jméno i postavení, jež získal u jiného draka, kterého i ona znala jako jednu z nejmocnějších bytostí vůbec.

„Ty jsi Korialstrasz,“ zašeptala Iridi. „První druh Aspekta života a – ochránce mladších ras…“

Bylo nemožné nevyslovovat tahle slova s posvátnou úctou. „Patříš Azerothu stejně, jako patříš jí, neboť je miluješ oba stejně vroucně…“

Tohle však nehledala. Potřebovala najít jádro problému, který ho trápil. Aby se však k němu dostala, musela z něj bohužel nejprve oloupat svrchní slupku vzpomínek.

I když litovala, že byla nucena navštívit drakovu minulost, neměla jinou možnost. Nejen že by nikdy neopustila nikoho v nouzi, ale byla si zároveň jistá, že Krasus – zdálo se, že v lidské podobě dává přednost tomuto jménu – je jakýmsi způsobem součástí jejího hledání. Starší řádu ji naučili, že všechno má smysl, počínaje povražděním tolika draenei orky v počátcích jejich existence zde, konče velkou katastrofou – znovu způsobenou orky – která doslova roztrhla Draenor na kusy. Rovněž naaru vyznávali stejné učení. Ne, Iridi musela Krasovi pomoci už kvůli sobě.

V hlavě jí však vířily další a další vzpomínky, z nichž jedna byla obzvláště děsivá. Viděla ohromné město na břehu zlověstně temného jezera. Uprostřed vodní plochy se vytvořil vír a město bylo vtaženo do něj. Bezpočet obyvatel skončil v jeho nenasytném středu, než je vzápětí následovala i všechna voda. Iridi cítila špinavý zápach Plamenné legie… a také cosi staršího a strašlivějšího číhajícího v pozadí.

Kněžka si probojovávala cestu vzpomínkami a hlasy a hledala něco současnějšího a podstatnějšího pro její snahu Krasovi pomoci…

Našla to. Část draka doslova scházela. Jen velmi malá, ale zkáza, kterou ztráta způsobila, a také prudkost, s jakou přišla, byly strašlivé.

A právě v okamžiku, kdy draenei díru objevila, začala se náhle zvětšovat. Kněžka byla nyní s pacientem těsně propojena, takže i ona pocítila ztrátu, třebaže ne tak silně. Stačilo to ovšem na to, aby ji to doslova odhodilo zpět.

Iridi dopadla tvrdě na zem. Snažila se překonat závrať a bolest a zároveň se vyděšeně rozhlížela kolem sebe přesvědčená, že původce jejich utrpení je někde blízko.

Nic však neobjevila. Iridi věděla, že jí dochází čas. „Velký!“ Chytila ho za ramena a zcela nekněžsky jím zatřásla. „Velký! Krase!“ Z čirého zoufalství zkusila ještě jedno oslovení.

„Korialstraszi!“

Dračí mág sebou cuknul, ale neprobral se.

Iridiin pocit blížící se neodvratné katastrofy zesílil. Protože už skutečně neměla jinou volbu, pokusila se Krasa vší silou zvednout, aby ho mohla odtáhnout někam, kde je bude oba moci lépe bránit.

Obloha potemněla řevem, při němž tuhla krev v žilách. O chvíli později řevu odpověděl jiný, stejně děsivý, tenhle však byl ještě blíž.

7

V jámě, která sloužila jako hnízdo a již stvořil Zendarin společně s čarodějkou, trávil tvor energii, kterou ho oba před chvílí nakrmili. Navzdory tomu, že byl velmi dobře živený – což mohl potvrdit i Zzerakův řev – měl tvor ukrytý v temnotě stále hlad. Hladověl jednak po potravě, kterou mu mohl poskytnout přízračný drak, ale zároveň i po skutečném jídle.

Ani jednoho se mu však nedostalo. Ta malá, šupinatá stvoření, která „matka“ nazývala skardyny, se rychle naučila držet se od jeho hnízda dál. Velmi drsným způsobem zjistila, že už jako čerstvě vylíhnuté mládě byl mistrem v používání přirozené magie. Během několika okamžiků ovládl moc natolik, že si jednoho ze skardynů přitáhl k sobě a nechal ho spadnout do díry. Udělal to tak, že se země pod mládětem prostě propadla. Jakmile se skardyn ocitl v jámě, tvor ho celého spolkl, takže mu ještě chvíli kopal a řval v hrdle.

Rostl rychle, vlastně rychleji, než si „rodiče“ dokázali představit. Dělalo jim to radost, ale ještě větší radost to dělalo jemu, neboť ze všeho nejvíc chtěl být volný a rozletět se po obloze…

A lovit a požírat kořist, která ho byla hodna…

A pak smysly, o nichž jen on sám věděl, že je má, zaznamenal přítomnost jiných tvorů, téměř stejných jako on… ale jen téměř. Tu a tam cítil, a dokonce si dokázal představit, co ti dva dělali.

Ti dva, kteří se chovali jako jeden. Byli téměř jako sourozenci a krátké pohledy na jejich svobodu pro něj byly jako pro hladového hostina.

Byli na lovu. Lovili správnou kořist. A nejen že byli na lovu. Dokonce už zachytili stopu a věděli, kde se kořist skrývá.

Tvor v jámě cítil jejich touhu a dychtivost. Nebyli tak inteligentní jako on, ale měli silné instinkty.

Čekal a hladově dychtil po kořisti, kterou mu přinesou. Brzy, už brzy bude dost velký, aby si ulovil vlastní.

A pak… se jeho síle nebude moci postavit nikdo na světě.

*

Z noční oblohy se ozvalo pleskání křídel, ale třebaže měla Iridi skvělý zrak, nedokázala rozeznat, jakého tvora nesou. Nad hlavou se jí pohybovaly tvary, které vzdáleně připomínaly, co hledala, ale draeneiská kněžka zároveň cítila, že z tvorů vyzařuje zlo. Ať již se na ni a na Krasa chystá zaútočit cokoli, nemělo by to existovat… ani v Azerothu, ani v Draenoru… i když to zároveň do obou světů tak nějak podivně patřilo.

„Ááá, velmi chutné sssousssto…“ zaburácel obludný hlas silou skutečného hromu. „A my máme takový hlad…“

„Hlad… ano… ssstrašššný…“ odpověděl mu druhý, o nic méně děsivý. „Užžž tak dlouho jsssme nejedli…“

„Ssstrašššně dlouho…“ zavolal první z místa snad přímo nad kněžkou.

Obloha se zavlnila a kus temnoty dostal zlověstně fialový nádech. Onen fialový kus pak rychle získal obrysy gigantického tvora.

Drak. Drak tak obrovský, že na něj Iridi zůstala hledět s otevřenými ústy navzdory nebezpečí, které jasně chápala.

„Ssstrašššně dlouho…“ opakoval hlas. „A my máme hlad ssskoro pořád…“

Obr se snesl níž.

Draenei vymrštila ruku nad sebe a v dlani se jí zhmotnila hůl naaru. Krystal se rozzářil.

Průhledný drak najednou s řevem zmizel.

Iridi věděla, že to nebylo díky holi. Takovou schopnost její krystal neměl.

Země kolem ní najednou vybuchla. Celé stromy, ohromné kameny a tuny hlíny byly vyrvány z místa, kde dlouho odpočívaly. Iridi se na okamžik domnívala, že to bylo následkem zemětřesení, ale vzápětí spatřila jen pár metrů od sebe a Krasa děsivého draka.

„Musssíme jíssst!“ opakoval hlas. „Ano, mussíme jíssst!“

Iridi nepotřebovala mít velkou představivost, aby se dovtípila, že soustem oba draci mysleli ji a Krasa.

Mávla holí k tomu na zemi. Nyní opět poloprůhledný drak se vztekle stáhl, přičemž rozerval další kus země… a znovu zmizel.

Draenei okamžitě Krasa chytila a s vypětím všech sil ho táhla od místa, kde drak zmizel.

V tu chvíli i zde močál vybuchl. O vteřinu později se objevil gigantický drak. I když Iridi neviděla rozdíl mezi tímhle a předchozím, byla si jistá, že tohle je druhý z obou obrů.

Drak otevřel tlamu s úmyslem spolknout Krasa i ji najednou.

Kněžka se pokusila zvednout hůl, ale ta uvázla pod bezvládným tělem dračího mága.

Soustředila se a snažila se rychle najít jiné řešení.

Najednou Krasus otevřel oči, které krátce zazářily neuvěřitelnou životní silou.

Než stačila něco říct, odstrčil ji. Polekaná kněžka zavrávorala.

Nebe prořízl další řev, tenhle však byl jiný než oba předchozí. Iridi si protřela oči.

Na místě, kde ještě před okamžikem stál Krasus, se nyní k černé obloze tyčil obrovský rudý drak. Korialstrasz roztáhl křídla, což byl tak působivý pohled, že stačil, aby se jeho průhledný protivník se zasyčením stáhl.

„Ano! Nejlepší bude přede mnou utéct!“ prohlásil Korialstrasz. „Protože s těmi, kdo vyhrožují mým přátelům, nemám slitování!“

„Hloupé žžžrádlo…“ zasyčelo fialové monstrum, ale zároveň dál couvalo, zjevně zastrašené… v čemž Iridi viděla záměr rudého.

Ze směru, kde zmizel první z přízračných draků, se ozval řev ohlašující jeho návrat.

Korialstrasz okamžitě otočil obrovskou hlavu a naprázdno cvakl čelistmi.

Byl slabší, než jeho protivníci tušili, a draenei se modlila, aby oba v téhle nevědomosti zůstali ještě dlouho. Kdyby byť jen vycítili, že jeho ukázka síly není víc než zoufalý pokus o zastrašení protivníka, jistě by se na něj okamžitě vrhli.

Korialstrasz zařval do černé noci… kde se vzápětí skutečně zhmotnil druhý fialový drak. Byl vystrašený stejně jako jeho druh. Když rudý drak roztáhl křídla ještě víc, přitiskl se přízrak k zemi v podobné pozici jako jeho dvojče.

Iridiin gigantický společník se na ni z výšky podíval. „Odejdi,“ zašeptal. „Opatrně, nedávej najevo strach, ale běž hned.“

„Jenže co vy?“

Obrátil se zpět střídavě k oběma obrům a jeho mlčení bylo odpovědí. Korialstraszovi šlo jen o její život, nikoli o vlastní.

Kněžka ho nemohla nechat bojovat samotného. Měla spoustu schopností, a navíc hůl. Musel existovat způsob, jak mu pomoci…

I když Korialstrasz pohledem neustále sledoval oba podivné draky, najednou prudce pohnul ocasem a draenei si uvědomila, že to bylo gesto směrem k ní. Rudý trval na tom, aby odešla.

Jeho pohybu si všiml i jeden z temných netvorů… který byl zjevně dostatečně důvtipný, aby mu došlo, co to znamená. Jeho obrovské oči si znovu zkoumavě Korialstrasze prohlížely.

Vyděšený pohled se rychle proměnil v zamračení.

Ametystový obr vydal ohlušující řev a vrhl se na rudého draka.

Druhý ho napodobil jen o zlomek vteřiny později, rovněž s řevem, který trhal uši.

Korialstrasz odpověděl stejným způsobem a prudce zamával křídly. Iridi dostala strach, že by se oba útočníci mohli znovu zneviditelnit, ale takhle blízko protivníkovi byli zřejmě přesvědčeni o vítězství. Rudý drak však nejenže zůstal stát, nýbrž dokonce vší silou udeřil.

Jeho ohromná křídla oba temné draky doslova smetla. Jeden z nich se převrátil na záda a vyrval ze země další stromy. Druhý se naopak zaryl čumákem hluboko do země.

Korialstrasz otočil hlavu k druhému a zalil ho plameny.

Temný drak – ne, tohle pojmenování Iridi nesedělo, protože oba draci více než temné přízraky připomínali den měnící se v noc – vytrhl tlamu ze země, vydal vysoký skřek a příliš pozdě se pokusil vrátit do podivné, nehmotné podoby. Ametystové obrysy se zavlnily.

Soumrak! napadlo Iridi náhle. Jsou jako soumrak dnů tohoto světa…

A pak k místu, kde stála, zamířila vražedná tlapa. Jen díky citlivým instinktům příslušníka řádu dokázala kněžka včas uskočit, jinak by ji rána zamáčkla do země.

Iridi obrátila proti útočníkovi hůl. Tentokrát netvor zareagoval příliš pomalu. Kolem jeho přízračného těla zapraskaly modré blesky. Drak vydal hlasitý skřek.

Draenei to vlilo do žil novou naději. Snad se jí přeci jen nakonec podaří s Korialstraszem tyhle dva zničit. Jejím smyslům připadali strašlivě špatní a zároveň jaksi spojení s tím, co pronásledovala.

Krystal na její holi však náhle přestal zářit. Iridi se užasle podívala na konec hole.

Drak, proti kterému bojovala, se drsně zasmál.

„Ano!“ zvolal. „Dej mi ješšště!“

Chňapl po ní, ale Iridi věděla, že tentokrát šlo netvorovi o její hůl, ne o ni. Vědoma si skutečnosti, jaká moc se v jejím daru stále skrývá, dostala strach, co by se stalo, kdyby ji útočník celou pozřel.

Zoufale se otočila ke Korialstraszovi, rudý drak však byl sám v nezáviděníhodné situaci.

Nejenže se druhý netvor stal znovu nehmotným, ale nyní dokonce zmizel přímo pod prastarým leviatanem. Korialstrasz se prudce otáčel a hledal jakoukoli, byť nepatrnou stopu po protivníkovi.

Přímo za ním se ze země vynořil fialový přízrak. Iridi se ho pokusila varovat, ale bylo už příliš pozdě.

Soumračný drak* – ano, Iridi už si byla jistá, že tohle pojmenování sedí ze všeho nejvíc – se na Korialstrasze vrhl zezadu. Rudý se pod nečekanou vahou protivníkova těla svalil na břicho.

„Budu jíssst!!!“ pronesl dychtivě přízrak. Místo aby však zabořil zuby Korialstraszovi do krku, zaryl mu drápy do hřbetu a do křídel.

Prastarý obr zasténal… a z jeho těla se najednou začala šířit rudá záře, kterou fialový obr okamžitě vstřebával do sebe. Netvor se znovu nadechl a nasál další dávku toho, co mohlo být jedině Korialstraszovou životní energií. Navzdory tomu, že se až do této chvíle rudý bránil dát najevo bolest, nakonec strašlivě zařval.

Korialstraszovo šupinaté tělo se začalo scvrkávat jako moucha, již vysává pavouk. Máchal naprázdno tlapami do vzduchu v zoufalém pokusu uniknout nepříteli živícímu se na jeho životní energii.

Iridi nemohla strašlivou scénu nijak zastavit. Její vlastní protivník po ní znovu chňapl a tentokrát ji skutečně málem spolkl i s holí.

Země se zachvěla, jak na ni prudce dopadlo drakovo tělo. Iridi zavrávorala a pak ztratila rovnováhu úplně. Spadla na břicho a hůl jí vylétla z ruky.

Soumračný drak vydal vítězoslavný řev, který se vzápětí proměnil téměř ve vztek malého dítěte, neboť hůl zmizela. Drak samozřejmě netušil, že když draenei hůl pustí z ruky, okamžitě se rozplyne.

„Kde je?“ zařval netvor. „Kde?“

Cítila, jak se k ní obr naklonil. Kdesi vzadu sténal Korialstrasz.

Z nebe se ozval další řev, jehož síla zcela přehlušila ostatní zvuky. V příštím okamžiku do netvora magicky vysávajícího z Korialstrasze život cosi strašlivou silou udeřilo. Soumračný drak byl doslova smeten na zem.

Ten vedle Iridi si sotva stačil uvědomit, jaký osud stihl jeho druha, když se na něj vrhl další drak. Přízrak se okamžitě přeměnil, ale drápy nového protivníka zůstaly zaryté do jeho hřbetu.

Iridi si až nyní všimla, že drápy září.

„Rád bojuješ s těmi, kdo se nemohou bránit, že?“ zavrčel nově příchozí. Jeho hlas dával tušit, že je mnohem mladší a také mnohem horkokrevnější. Sálala z něj magická energie, jakou draenei dosud cítila jen z jednoho druhu draka.

„Chtěl bys žrát? Tak si dej tohle!“

Přízračný protivník znovu zavřeštěl, neboť mu do těla začala proudit další spalující energie. A v jejím světle Iridi konečně poznala, ke které letce nový drak patří.

Modrý! Iridi dosud spatřila jen jednoho, ale vzpomínka na setkání se jí vypálila hluboko do paměti. Nebylo to proto, že by udělal něco natolik zvláštního – vlastně ho viděla jen proletět kolem – ale spíše kvůli naprosté esenci magie, jež z azurového obra sálala. Nyní cítila to samé, snad dokonce ještě intenzivněji. Tenhle modrý drak byl možná mladý, ale rozhodně vládl ohromnou mocí.

A tu nyní velmi dobře využil. Soumračný drak byl útokem nového protivníka zcela zaskočen stejně jako skutečností, že stát se nehmotným mu v boji proti němu k ničemu není, a zoufale se snažil utéct. Modrý se ovšem nehodlal kořisti jen tak vzdát. Bylo na něm vidět, že dychtí po boji, touží dostat ze sebe vztek, který z něj kněžka cítila, a byl rád za každého nepřítele, který mu v tom pomůže.

„Ne tak rychle!“ zahřměl modrý. „Ještě jsem s tebou neskončil!“

Zničehonic na modrého zaútočil druhý průhledný drak. Mladší leviatan se najednou musel ze všech sil bránit, i tak z něj však stále vyzařovala touha po boji, a to bez ohledu na výsledek.

Navíc nebyl sám. Druhého útočníka sevřely rudé spáry a i díky momentu překvapení snadno rozervaly soumračnému drakovi křídla.

Iridi se konečně vzpamatovala natolik, že vyvolala zpět svou hůl, nebyla si však jistá, co by vlastně měla dělat. Kněžka rozhodně nechtěla oba netvory krmit další energií, po níž hladověli.

Stála jako přikovaná, neschopná se rozhodnout.

Nakonec si však uvědomila, že tohle je boj draků, v němž není pro malou draeneiskou kněžku místo, i kdyby třeba vládla mocným darem od svého učitele. Iridi se stáhla a nezbývalo jí nic jiného než se modlit.

A zdálo se, že její modlitby byly vyslyšeny. Korialstrasz nyní stál vedle mladšího modrého, jako by byli dávní přátelé. Byli tak sjednoceni, že mezi nimi nepadlo jediné slovo. Následovala čistá akce. Oba najednou zaútočili na poloprůhledné zrůdy, modrý jako první a Korialstrasz, který mu dodával sílu, o kousek za ním.

Obě zrůdy vydaly nervy i uši drásající skřek, ale ani nyní neutekly. Zběsile planoucí oči se upřeně zahleděly na oba draky, kteří místo aby utišili jejich hlad, způsobili, že byl čím dál větší a větší…

„Musíme je přinutit vyčerpat se!“ přikázal Korialstrasz.

„To jde?“ zeptal se modrý.

„Musí to jít!“

Oba fialoví draci nakonec pod silou magického útoku začali ustupovat. Obrysy jejich těl byly čím dál méně zřetelné. Pak se oba zavlnili a jejich těla se vzájemně prostoupila.

Iridi v duchu zajásala. Zvítězili…

Z obou monster se stalo jedno.

Korialstrasz i modrý na ně hleděli s výrazem, v němž se rovným dílem mísily překvapení a vztek.

„Tohle jsou strašně nevyzpytatelní tvorové!“ prohlásil rudý. „To nezpůsobili oni, naše moc je udělala ještě silnějšími!“

„Budeme jíssst!“ pronesl gigantický netvor. Pak s děsivým smíchem zahalil oba draky neuvěřitelně širokými křídly.

„Ne!“ vykřikla draenei. Pozvedla hůl s vědomím, co musí udělat.

Z krystalu vyšlehlo stříbrné světlo tak jasné, až Iridi vehnalo slzy do očí. Zasténala námahou, ale nepolevila. Nyní měla šanci uplatnit všechno, co se kdy naučila. Nemůže přece Korialstrasze a modrého draka zklamat.

Světlo se dotklo obrovitého tvora – který se vzápětí rozdělil na dvě menší části.

Zpod jeho velkých křídel vypadli rudý a modrý drak. Ani Korialstrasz, ani mladší leviatan nevypadali, že by byli schopni okamžitě zaútočit, ale stejně na tom byli i soumrační draci.

V Močálech se na okamžik rozhostil klid.

Pak modrý zařval. Jeho oči se rozzářily a země kolem strašlivých dvojčat se zvedla a začala vířit. Zároveň do obou fialových monster bušily modré blesky.

Oba netvoři se znovu stali nehmotnými. Modrý se už chtěl na ně vrhnout, ale soumrační draci se vznesli do vzduchu.

„Nesmíme je nechat odletět!“ zavolal Korialstrasz zpoza spojence. Prastarý rudý se ihned vznesl za nimi a ozářil noční oblohu proudem ohně, který bohužel protivníkům nijak neublížil.

Stačil však na to, aby upoutal jejich pozornost.

Modrý už mu byl v patách. Nebe se kolem mladšího draka zavlnilo podobným způsobem jako už tolikrát soumrační draci, když se z nich stávali duchové.

Ale ať se snažil o cokoli, nezdálo se, že by se mu to mělo podařit. Iridi cítila jeho bezmoc.

Stále jim nezbývalo nic než zkoušet, co vlastně na tyhle zrůdy působí, a co ne.

Draenei, která stále ztěžka oddychovala, namířila hůl nad sebe. Měla ještě sílu na jeden pokus… nebo v to alespoň doufala.

Modlitba, již zašeptala, byla první, kterou se jako čerstvá členka řádu naučila. Fungovala jen tehdy, když byl kněz v naprostém klidu a soustředění. Bez toho nemohla Iridi vůbec pomýšlet na úspěch.

Velký krystal se rozzářil.

V příštím okamžiku z něj vystřelila tenká nit stříbrného světla, která se těsně před oběma monstry rozdělila na dvě. Iridi se soustředila ještě víc a obě světla se nyní dotkla cílů.

Soumrační draci se na krátkou chvíli stali stříbrnými. Celí zářili a svým způsobem byl na ně úchvatný pohled.

Kněžka se ohnula v pase a jen s vypětím všech sil se udržela při vědomí. Už si dokázala představit, jak se asi před chvílí cítil rudý drak, neboť i ona do útoku vložila kus sebe.

Poloprůhlední draci se nafoukli. Rudý i modrý, kteří byli dost chytří, aby poznali, že takhle by to asi nemělo být, zamířili střemhlav k zemi.

Obludní draci se šíleně rozesmáli. Oba se dál nafukovali a každý z nich byl nyní stejně velký jako obr, v něhož se krátce spojili.

Ještě se stále smáli, když najednou vybuchli v podobě prudké smrště energií, která se přehnala krajinou.

Jakmile z nebe začaly pršet smrtonosné síly, zalehlo Iridi cosi velkého a vlastním tělem ji ochránilo před vší zkázou. Nad sebou uslyšela Korialstraszův dunivý hlas: „Neboj se…“

Močály se zběsile roztřásly… a pak vše stejně rychle utichlo.

Iridi ležela pod dračím křídlem a nebyla schopna popadnout dech. Slyšela i cítila ten Korialstraszův, který rovněž nebyl z nejlehčích, a pochopila, že se vydal ze sil ještě více než ona. Žasla, že se byl schopen tak dlouho udržet proti oběma zrůdám.

Odkudsi ze strany uslyšela hlas, který jí byl, a zároveň nebyl povědomý. „Nebezpečí je pryč…“

„Ano,“ odpověděl její ochránce. „I já si to myslím.“

Když to rudý drak řekl, zvedl se. Iridi se rovněž pokusila vstát, ale nakonec potřebovala pomoc, kterou jí nabídly dvě silné ruce.

Nepatřily muži, kterého čekala, ale pohlednému mladíkovi, jenž se zdál být přibližně jejího věku. Jeho tvář měla trochu elfí rysy, ale zároveň v ní bylo i něco z lidí, s nimiž se setkala.

Oblečený byl jako mladý šlechtic, který se zrovna chystá na lov, do modrých kalhot, košile a vesty stejné barvy a do vysokých kožených bot.

Modrá zjevně nebyla jen jeho oblíbenou barvou, ale nedílnou součástí jeho osobnosti, neboť ani člověk, ani žádný druh elfa nemohl mít tak zářivě modré oči – v tuhle chvíli zamyšleně přimhouřené – ani po ramena dlouhé vlasy stejné barvy.

„Ty jsi draenei,“ prohlásil nakonec. „Několik jsem vás už potkal, ale ještě žádnou ženu.“

„A vy jste… vy jste ten modrý drak…“ Její konstatování skutečnosti znělo tak přízemně, až se za ně téměř styděla, nic jiného ji však v tuhle chvíli nenapadlo. Její tělo i mysl byly stále vyčerpané z předchozího souboje, měla tušení, že kdyby ji modrý nadále nepodpíral, neudržela by se na nohou.

„Jsem ten modrý drak,“ opáčil. Na letmý okamžik se mu na tváři objevil úsměv, který ji nádherně rozzářil, ale vzápětí odvrátil pohled a na mysl mu zřejmě přišla nějaká temná vzpomínka. Najednou se neusmíval, ale mračil.

Mračil se a částečně vypadalo, že se to týká vyzáblé postavy, která k nim právě přicházela.

„Jako zázrakem se nám dostalo pomoci, když jsme ji potřebovali nejvíce,“ prohlásil dračí mág na adresu mladšího druha. „Ale myslím, že ještě zázračnější je podoba, v jaké ta pomoc přišla.“ Poklonil se. „Buď zdráv, Kalecgosi.“

„Krase…“ v hlase modrovlasého válečníka byla stopa nechuti. „Myslel jsem si, že jsi to ty, ale nemohl jsem tomu uvěřit.“

„Osud tomu zřejmě chtěl, aby se naše cesty znovu zkřížily.“

„Osud? Spíš můj pán Malygos. To on mě sem poslal… a jak ho znám, nejspíš cítil, že sem míříš i ty.“ Pokrčil rameny. „Jenže i tak se zdá, že jsme si tak nějak souzeni.“

Krasus udělal krok k druhému drakovi. „Kalecgosi! Přece moc dobře víš, že jsem chtěl pro Anveenu jen to nejlepší…“

„Klidně mi říkej Kaleku,“ pravil mladík Iridi, čímž schválně obrátil pozornost od Krasa k ní. „V

téhle podobě dávám přednost kratšímu jménu…“

„Kaleku… já jsem Iridi.“

„Myslíš, že už se udržíš na nohou sama, Iridi?“ Jakmile přikývla, Kalec ji opatrně pustil. „V

pořádku.“

Krasus hledal způsob, jak se znovu vložit do jejich rozhovoru. „Kalecgosi – Kaleku – rád tě zase vidím…“

„Mně to tak skvělé nepřijde,“ odsekl modrý. „Ale nemohl jsem se dívat, jak tě vysávají – i když vlastně nevím, co byli zač…“ Podíval se kamsi za ně. „Jenže nemám pochyb, odkud přišli.“

„Ano, mladíku, určitě přiletěli z Grim Batolu.“

„Pak tedy vím, kam mám letět.“ Kalec roztáhl paže a ve tváři se mu objevil výraz, z něhož Iridi pochopila, že se brzy přemění.

Avšak Krasus ho chytil za ruku, což byla hodně nebezpečná věc, soudě podle toho, jak se Kalec znovu zamračil.

„Asi není příliš moudré jít tam sám,“ řekl mu dračí mág.

„Jenže svěřit se do péče tobě není o moc bezpečnější!“ Modrý se naklonil tak, že se nosem téměř dotýkal Krasova. „Dal jsi jí klid a mír a pak jsi dovolil, aby o něj přišla! Nechal jsi ji žít ve lži, a přitom jsi moc dobře věděl, že to skončí tragédií!“

„Jenže neskončilo, Kaleku. Věděl jsi, co musí udělat… a co taky nakonec udělala. Anveenin osud byl daný…“

„Neopovažuj se znovu vyslovit její jméno!“ Kalec zvedl ruku a najednou se mu v ní objevil zářící meč. Vypadal dost ostrý, aby dokázal přeseknout i vzduch, a jílec byl vytvarován, aby mu dokonale padl do dlaně.

Kalec namířil hrot na Krasa a nechal ho nervózně se chvět jen několik centimetrů od hrudi dračího mága.

Krasus, kterého to ani trochu nevyvedlo z míry, zvedl oči z ostří meče k majiteli. „Já vím, kolik pro tebe znamenala, i já jsem pro ni truchlil… ale Anveena je stále s tebou. To bys měl nejlépe cítit sám, mladíku.“

Iridi se nepohnula a dál jen sledovala napínavé představení. Byla by raději, kdyby k téhle hádce vůbec nedošlo, obzvláště tak brzy po boji se zrůdami. Jenže ke konfrontaci se zjevně schylovalo dlouho a ona by ji ničím a nijak nedokázala zastavit.

Kalec vydechl a spolu se vzduchem vypustil také většinu vzteku. Zbyla tak jen smutná odevzdanost. „Přesně tohle říkala, než se obětovala. Byla smutná a šťastná zároveň. Smutná, že opouští háj… i nás… ale šťastná, že se vrací k těm, kdo ji nejvíce potřebují.“

Krasus si vzpomněl, že je s nimi i Iridi, a tiše jí vysvětlil: „Anveena byla mladá panna, která neměla v srdci ani stopu zášti, jen starost o ostatní. Ona a Kalec se náhodou setkali, poté co se mi ji ze všech sil podařilo ukrýt před zraky krále lichů a jeho špehů, obzvláště Dar’Khana.“

Draenei si vybavila plavovlasého člověka ze vzpomínek dračího mága. Musel to být on.

„Obětovala vlastní život, aby ostatní mohli žít? Ušlechtilý osud…“

To z nějakého důvodu způsobilo, že se Kalec hrubě zasmál. „Ty to nechápeš, draenei!

Anveena nikdy žádný život neměla, takže ho nemohla obětovat! Celá její existence byla jen trik jednoho pouťového kouzelníka!“ Znovu namířil hrot meče na Krasa, ale očividně bez úmyslu použít ho. „Jeho trik! Anveena nebyla člověk; dokonce nebyla ani žádný jiný smrtelný tvor! Byla to esence Sluneční studny vznešených elfů, jejich fontány moci! Byla stvořena čistou magií, kterou zmanipuloval, aby předstírala život natolik věrohodně, až si sama myslela, že dýchá a má srdce…“

Iridi toho o Sluneční studni nevěděla moc, i když o ní několikrát slyšela hovořit druhé.

Pochopila však, že to byl ohromný magický zdroj, který byl zničen.

V poslední době se ovšem šířily zvěsti, že byla studna obnovena… a nyní se zdálo, že zvěsti nejenže jsou pravdivé, ale skrývá se za nimi daleko víc, než si všichni, kdo je šíří, dokážou představit.

„Vůle tohoto světa nás všechny přetváří,“ zašeptala Iridi ke Kalekovi ve snaze utěšit ho. Bylo jí jasné, že se do magické lidské bytosti zamiloval. „A každý spor nás posiluje.“

Pohled azurově modrých očí už nebyl tak tvrdý. „Líbila by se ti, draenei… a ty by ses líbila jí.“

Iridi se uklonila.

„Chápu, proč je tady on,“ pokračoval Kalec, čímž měl na mysli Krasa, „ale co tu děláš ty?“

I vyzáblý dračí mág se na ni nyní zvědavě podíval. „Tuhle otázku jsme vlastně ještě neprobrali ani my. Co hledáš v Grim Batolu, Iridi?“

Neviděla důvod, proč před nimi skrývat pravdu, obzvláště když spatřila stále silnější propojení mezi tím, co se jim stalo, a cílem své výpravy. Možná jí neuvěří, ale pokusí se jim všechno vysvětlit.

„Hledám… hledám přízračného draka,“ odpověděla draenei.

Nestávalo se často, že by Krasa něco skutečně ohromilo. Iridi ani v nejmenším nepřekvapilo, že Kalec zůstal stát s otevřenou pusou, šok byl ale vidět i na dračím mágovi, třebaže jen v podobě zvednutého obočí.

„Ona honí přízračného draka… v Azerothu!“ vyhrkl Kalec. „Ale v Azerothu žádní nejsou! Ty, kteří se sem pokusili dostat, zničila má letka hned u portálu do Outlandu! A od té doby portálem neprošlo nic, aniž bychom si toho všimli…“

Kněžka zavrtěla hlavou. „Jeden tragické střetnutí přežil. Cítila jsem jeho přítomnost, ale dorazila jsem na místo o chvíli později, než bylo třeba. Přízračného draka našla jako první jakási osoba zahalená v plášti, která docela připomínala tebe, Krase, se svými obludnými služebníky. Dokonce měli s sebou zařízení, o němž jsem se až později dozvěděla, že se nazývá chrysalunová komora…“

„Chrysalunová komora!“ Krasus se otočil na Kaleka, který přikývl. Oba evidentně věděli, co je zařízení zač a co umí.

„Stejnou magii, jíž skryli před přízračným drakem svou přítomnost, pak použili k tomu, aby zamaskovali existenci komory před všemi, kdo by si mohli všimnout toho, že se u portálu děje cosi divného.“ Iridi v duchu spatřila rozmazaný obraz, tragickou vizi.

„Žádný krvavý elf nikdy neměl takovou moc, aby se ukryl před někým z nás!“ pochyboval Kalec. Otevřel dlaň a jeho meč zmizel stejným způsobem jako Iridiina hůl. Draenei však bylo jasné, že Kalekova zbraň sloužila spíše jen k manifestaci moci, ne jako její. „Žádný.“

„Pokud by se nedostal k jinému ohromnému zdroji…“ namítl Krasus a zkoumavě se na Iridi zadíval. Cítila z něj, že začíná vidět záblesky pravdy, čímž na ni udělal znovu ohromný dojem.

„Měl zdroj.“ Draenei zvedla ruku a vyvolala hůl. Když se velký krystal rozzářil, Iridi ucítila bodnutí u srdce, přestože celý její výcvik byl zaměřený na schopnost ovládat všechny silnější emoce.

Kalec natáhl ke krystalu ruku a pokusil se pochopit, jak funguje. „Tohle není… to není z Azerothu… znám… znám jeho původ… pochází od bytostí jménem naaru…“

„Skutečně pochází od naaru,“ přisvědčila. „Já jsem dostala jednu a můj přítel… velmi dobrý přítel druhou. Dostali jsme je jako zvláštní dar a přinesli si je do Azerothu, abychom s nimi mohli konat dobro…“

„A co se stalo s tou druhou?“ zeptal se Krasus tónem, z něhož bylo zřejmé, že už má podezření.

„Byla ukradena z mrtvého těla mého přítele,“ odpověděla Iridi. „Poté co ho zavraždili…“

„A tak se stalo,“ zašeptal dračí mág, „že se objevil zdroj moci, který ani Malygosovy smysly nedokážou zaznamenat… a to je také důvod, proč jsi přišla sem.“ Pak se zeptal Kaleka: „Ta osoba v plášti… jistě krvavý elf, protože mne nenapadá, kdo jiný by to mohl být… nyní vládne mocí naaru…“ zamračil se. „Je to ale ještě horší, tedy jestli ti správně rozumím, mladá Iridi.

Pronásleduješ krvavého elfa vládnoucího ukradenou mocí naaru, jenž chytil a unesl přízračného draka…“

„Ano.“ Kněžka sklonila před Krasovou moudrostí hlavu. Skutečně viděl a věděl vše.

„Pak tedy zbývá jediná otázka, již ještě ani jeden z nás nevyslovil, ale kterou nyní o to víc zdůrazním.“ Krasus se přesvědčil, že oba jeho společníci soustředěně poslouchají. „Krvavý elf s mocí naaru… co si myslíte, že má v úmyslu? Já osobně mám za to, že jsme se s odpovědí před chvílí setkali… a že by to mohl být začátek čehosi daleko horšího…“

8

Zzeraku se jasně rozzářil, ale ne proto, že by sám chtěl. Byl slabý, strašně slabý, a byly chvíle, kdy si myslel, že se jeho věznitelům konečně podařilo způsobit, v co posledních několik dní doufal. Přízračný drak byl tvor stvořený z energie a nyní byl právě z tohoto důvodu blízko totálnímu rozpadu… jenže kouzla a magická pouta neustále bránily tomu, aby byl zcela zničen.

Jeho věznitelé až příliš potřebovali moc, z níž byl stvořen. Potřebovali jeho esenci, aby mohli dál provádět experimenty.

A ze všeho nejvíc ho potřebovali, aby nakrmili hladový výsledek posledního kouzla.

Přízrační draci strach příliš neznali, avšak Zzeraku ho za dobu svého zajetí poznal až moc.

Nejprve přišla děsivá klaustrofobie, když byl naprosto nečekaně nasát do obrovské bedny, v níž ho propašovali na tohle odlehlé místo. Následoval šok ze zjištění, že z jejich magických pout nedokáže uniknout.

A teď největší strach ze všech… že bude pomalu zkonzumován zaživa tvorem, kterého stvořila nečistá magie.

Zzeraku byl zvyklý strach rozsévat, ne v něm žít, o to silněji ho nyní zasáhl. Stejný strach ovšem zároveň sytil jeho vztek a touhu po pomstě. Kdyby dostal byť sebemenší příležitost, zničil by věznitele a pro změnu on by pozřel všechnu jejich magickou podstatu.

Bohužel, zatím mu ani nejmenší příležitost nedali. Znovu vyzkoušel pevnost pout a zjistil, že jsou nezničitelná. Bolest, kterou okamžitě pocítil, byla niterná v porovnání s vědomím, že může jen bezmocně čekat na další krmení.

Pokud…

Zzeraku byl tvor stvořený z energie a ten se energií živil.

V drakově mysli se pomalu zformovala myšlenka. Byla tak logická, až se jí musel usmát, jak mu to jen pouta držící čelisti dovolila.

Ano, už brzy znovu přijdou, aby nakrmili svůj výtvor… a Zzeraku se toho tentokrát nemůže dočkat.

*

Nablízku byli dračí otroci, z čehož měl Ron nekonečnou radost. Potěžkal sekeru a s velkým sebeuspokojením zjistil, že mu to jde dost dobře jen levou rukou. Ať mu pod ni přijde drakonid nebo ten zatracený krvavý elf, zjistí, jak chutná Bronzebeardův hněv.

Věděl, že ho Grenda bedlivě sleduje. Byla to velmi schopná zástupkyně, ale v poslední době ji až moc zajímalo jeho rozpoložení. Ron si uvědomoval, že jeho postoj shledává stále více fatalistickým, zatímco pravda byla taková, že jen viděl věci realističtěji.

Ani dnešní noční výprava jí nebyla úplně po chuti. Ron je přivedl nebezpečně blízko jedné z jeskyní vedoucích přímo do Grim Batolu, odhodlaný najít důkaz, že jejich mise nebyla úplně zbytečná. Tentokrát se nehodlal nechat vlákat do magické pasti.

Trpaslíci se opatrně rozptýlili. Lidé i jiné rasy je považovali za příliš paličaté, než aby se dokázali poučit z vlastních chyb. Další mýtus. Ron bedlivě zkoumal vzorce, podle nichž se pohybovaly stráže strašné lady, a tentokrát byl přesvědčen, že už zná všechny varianty. Už nevlezou do pasti, jak se to stalo, poté co se domníval, že chytil skardyna. Tentokrát budou všechny hlídky tím, kým měly být, a nejen přestrojeným krvavým elfem.

Ron však měl ještě jeden, daleko naléhavější důvod, proč se pokusit co možná nejvíc přiblížit.

O tomhle ovšem už Grenda nevěděla. Ron tajně doufal, že by mohl nepozorovaně proniknout do jedné z jeskyní, byť třeba sám. Bylo na čase zjistit úplnou pravdu o strašlivých výkřicích vycházejících z nitra hory, a k tomu bylo třeba velké troufalosti.

Vůbec neměl v úmyslu riskovat život kohokoli jiného. Tohle byla jeho posedlost.

Trpaslíci se zastavili, neboť všichni zaslechli čísi tiché našlapování. V jedné věci měli nad dračími otroky a drakonidy lehkou výhodu – pohybovali se vlastně už přikrčení. Bylo pro ně mnohem snadnější skrýt se, obzvláště za takového tmavého večera. Jejich nepřátelé měli dobré oči, ale Ron sázel na to, že ve tmě je zrak Bronzebeardů ještě lepší.

Přivalil se jakýsi hromotluk, dračí otrok se štítem a těžkým mečem. Nebylo překvapení, že je černý, neboť se zdálo čím dál jasnější, že společníci krvavého elfa mají jisté vazby na zbytky Deathwingovy letky.

I když však měl dračí otrok na sobě i kyrys, nenesl na něm žádný znak, který by označoval jeho příslušnost ke konkrétnímu drakovi. Drakonidé na tom byli stejně. Žádný znak, jenž by odkazoval přímo na Deathwinga, ani na jednoho z jeho dvou nelegitimních potomků, Onyxii a Nefariana… ani na žádného jiného černého draka.

To však bylo pro Rona vedlejší. Stačilo mu vědět, že tihle tvorové jsou ochotni sloužit dvěma čarodějům. To mu společně se strašlivými výkřiky dělalo starosti.

„Kdybychom ho chytili živýho,“ zašeptal Grendě, „tak by to bylo skvělé. Ale jestli ho budem muset zabít, taky v pohodě. Dneska nechci žádný průšvih jako minule.“

Trpaslice zamručela na znamení, že rozumí. Pak dala signál dalšímu trpaslíkovi. Během chvilky celá družina začala uzavírat kolem osamoceného dračího otroka kruh.

Pak cosi upoutalo pozornost šupinatého tvora. Vydal hlasité zavrčení a okamžitě dostal odpověď odkudsi z nitra jeskyně.

„K zemi!“ přikázal Ron přidušeně. Grendě se podařilo varovat ostatní právě včas, neboť vzápětí se z jeskyně vynořil další dračí otrok.

Ron čekal, že ho budou následovat i jiní, ale vypadalo to, že tihle dva jsou tu sami. Na rtech se mu rozhostil vražedný úsměv, který však před Grendou rychle skryl. Jeskyně vypadala lákavěji než ostatní. Zlikvidovat dva dračí otroky bude těžké, ale Ron měl ve své ostřílené válečníky plnou důvěru.

Než ale stačil dát signál, způsobila věc, která předtím upoutala pozornost dračích otroků, to, že nyní oba zamířili na opačnou stranu než trpaslíci. Ron vztekle zadržel dech, když se čtyřnohý netvor vzdálil z naprosto dokonalého místa pro přepad. Trpaslík naopak doufal, že k němu druhý přijde.

První dračí otrok už si však chystal zbraň a pomalu se blížil ke shluku starých ztrouchnivělých dubů. Jeho druh mu byl v patách. Ron se pokusil zjistit, kde má válečníky, a uvažoval, který z nich byl asi důvodem, že se stráže rozhodly prozkoumat právě tohle konkrétní místo.

Z hrdla prvního dračího otroka najednou vyrostl šíp. Vzápětí se k němu se zasvištěním přidal druhý.

Avšak dračí otrok se jen trochu otřásl a pak se zavrčením vyrval oba šípy z hrubé kůže. Jeho druh ho mezitím dohnal a společně vběhli mezi stromy.

První zrůdu zasáhl další šíp, což Ron nemohl považovat za nic jiného než bláznovství. O

vteřinu později změnil názor, neboť zpoza jednoho ze stromů vyskočila štíhlá postava, využila krátkého rozhození, které způsobil její šíp, a ťala hromotlukovi přes hruď zářícím mečem, jenž v trpaslíkovi okamžitě vyvolal vzpomínky na useknutou ruku.

Dračí otrok zasyčel způsobem, v němž se mísila bolest a překvapení. Tělo mu chránila extrémně hrubá kůže a skutečnost, že jí nějaký meč dokázal tak snadno projít, byla ohromující.

I tak se však strážný rychle vzpamatoval a zaútočil na protivníka těžkou sekerou.

Ta však nebyla tak pevná jako netvorovy šupiny a druhá rána štíhlého válečníka ji přeťala na dvě poloviny. Strážný zavrčel, natáhl před sebe ohromné tlapy s dlouhými drápy a vrhl se celým tělem na protivníka s úmyslem rozdrtit ho svou váhou.

Chyběla mu ale hbitost soupeře, který snadno uskočil a zároveň přejel ostřím meče obrovi po hrdle.

Hlava, jež byla téměř oddělena od těla, se převrátila na záda, takže to chvíli vypadalo, jako by se dračí otrok díval do nebe. Jeho obrovitému tělu trvalo, než si uvědomilo, že je mrtvé, a ještě stačilo udělat několik kroků, než se zhroutilo na zem.

Druhý dračí otrok jen s otevřenou tlamou zíral na odpornou smrt svého druha, pak se ale musel rychle vzpamatovat, protože nyní se hubený válečník vrhl na něj. Jejich zbraně se srazily právě v okamžiku, kdy si tělo prvního dračího otroka uvědomilo, že je mrtvé.

I když netvorova zbraň nezářila, vypadala dost silná, aby odolala magii vyzařující z cizincova meče.

„Co budem dělat?“ zeptala se Grenda polekaně.

Ron odhodlaně procedil skrze zuby: „Jdem mu pomoct!“

Jeho rozhodnutí nebylo nezištné. Jakmile si bude jistý, že je boj v jejich režii, měl v úmyslu vklouznout nepozorovaně do jeskyně.

Dračí otrok se soupeřem kolem sebe kroužili a Ron měl poprvé trochu času prohlédnout si záhadného cizince. Byl to příslušník elfské rasy, ale nevypadal jako krvavý elf. Vlastně měl Ron z několika letmých pohledů pocit, že mu připomíná…

Cizinci sklouzla kápě z hlavy a odhalila stříbrné vlasy spadající až pod ramena. Že se jedná o ženu, Ronovi došlo už před několika okamžiky. Se zbraní to uměla… ostatně stejně jako každá elfská hraničářka.

Až na to… že vznešených elfu už po světě moc chodit nemělo.

I takhle ve tmě trpaslík poznal oděv, který měla na sobě. Vysoké kožené holínky. Kalhoty a blůza barvy lesní zeleně a přímo na tělo ulitý kyrys. Na rukou rukavice sahající až po loket a natolik tenké, že jí nechávaly cit při práci s tětivou luku – oblíbené to zbraně.

Ron dokonce znal i její jméno. Měl ho vyryté do paměti, neboť tahle osoba se výrazně podílela na zničení orků v Grim Batolu.

„Vereesa Windrunner…“ vykřikl v duchu. „Jo… tak to je jasný… v Grim Batolu fakt straší…“

Tohle ale nebyl duch, a on to věděl. Elfka byla životní partnerkou čaroděje Rhonina, tedy aspoň pokud se nic nezměnilo. Ani náhodou už ale nechápal, co dělá tady.

Neznamenalo to třeba, že je tu někde i Rhonin?

Ostatní trpaslíci stačili mezitím obklíčit druhého dračího otroka. Ron viděl, že mají společně s Vereesou situaci zcela pod kontrolou. Tohle byla jeho chvíle.

Velitel trpaslíků se nenápadně vzdálil a zamířil ke vchodu do jeskyně. Měl pouze omezený čas a vlastně bylo štěstí, že druhý strážný se ještě nestačil nadechnout, aby zavolal o pomoc.

Ron se drápal k jeskyni. Jako trpaslík dokázal instinktivně vybírat místa, kde se mohl skrýt.

Až bude uvnitř, bude pokračovat s ještě větší opatrností hlouběji do nitra hory a nakonec najde zdroj onoho…

Jeho plán zhatila znepokojivá záře vycházející z nitra jeskyně. Ron věděl, co předznamenává, a věděl rovněž, že nyní není vhodná chvíle se s tím setkat.

Tiše zaklel a otočil se. Museli se stáhnout, ale nejprve bylo třeba vypořádat se s dračím otrokem. Ten už byl na kolenou, ale navzdory strašlivým zraněním stále bojoval.

Ron chytil sekeru mezi zuby a skočil nejdál, jak jen trpaslík dokáže. Přistál klečícímu dračímu otrokovi na zádech a okamžitě se zvedl. Nohama sevřel netvora ze stran jako koně, napřáhl se sekerou a zaťal ji strážnému hluboko do hřbetu.

Čepel měla co dělat, aby hrubou šupinatou kůží vůbec prošla. Dračí otrok odmrštil jiného trpaslíka a zoufale se snažil dostat k Ronovi. Trpaslík měl ohromné drápy jen centimetry před obličejem, dál se natáhnout nedokázaly.

Vznešená elfka znovu udeřila, tentokrát na netvorovu silnou paži. Obr se k ní prudce otočil.

Ron zaťal zuby a zasadil druhou ránu. S přesností získanou roky bojů zasáhl to samé místo jako poprvé.

Sekera se tentokrát zabořila hlouběji. Z rány vytryskla hustá, temná tekutina.

Strážný se zachvěl. Grendě a ještě jednomu trpaslíkovi se podařilo způsobit mu několik malých, ale poměrně vážných zranění v boku. Elfka mu usekla prst.

Ron zasadil třetí ránu znovu do místa, kam dopadly první dvě.

Dračí otrok se tentokrát zazmítal v křečích a padl k zemi. Ron na poslední chvíli seskočil a převalil se, až mu zbraň málem vyletěla z ruky.

„Musíme vypadnout!“ zavolal tlumeně.

Elfka vytřeštila šikmé oči. „Rone…“

„Hele, mylady, slzičky štěstí z radostného setkání si necháme na pak, jo? Z tý jeskyně za chvilku něco vyleze, a věřte, že u toho nechcete bejt!“

Měla dost rozumu, aby jednoduše přikývla a následovala ho. Ostatní trpaslíci kolem nich se zatvářili zmateněji.

„My ji berem s sebou?“ zeptala se Grenda. „Krvavou elfku?“

„Nejsem žádná krvavá elfka!“ okřikla ji Vereesa spíše s trpasličí ohnivostí. „Jsem a vždycky budu hraničářka národa vznešených elfu!“

„Hele, popovídáte si pak!“ zavrčel Ron. „Dělejte!“

Už v okamžiku, kdy se rozběhli, se ve vchodu jeskyně objevila záře.

„Co je to?“ zeptala se Vereesa.

Velitel trpaslíků znovu zaklel. „Pohněte zadkem, mylady!“

Vereesa neměla problém udržet s Ronem krok. Ve skutečnosti trpaslík stěží popadal dech, zatímco ona se ani nezpotila.

Ron si dovolil ohlédnout se přes rameno a spatřil, že záře už nyní vychází z jeskyně ven.

Jejím zdrojem byla hůl opatřená na konci krystalem. Její majitel nebyl nikdo jiný než jim známý krvavý elf. Rozhlédl se kolem sebe, ale směrem, kterým uprchli trpaslíci s novou společnicí, se nepodíval.

Pak už krvavého elfa a jeho nebezpečnou hračku skryla před zraky trpaslíků krajina. Ron však nehodlal zpomalit. Trpaslíci běželi na krátkých nohou tak daleko, jak jen budou schopni vydržet. Ron čekal, že každým okamžikem za sebou spatří děsivého krvavého elfa, ale kdykoli se otočil, viděl jen tmu.

Po dlouhé době se konečně dostali podle Rona do bezpečí. Skrytý vchod do systému tunelů byl jen několik metrů před nimi. Ron k němu došel s hraničářkou po boku.

„Ron z rodu Bronzebeardů,“ zašeptala Vereesa, zatímco trpasličí velitel jednou udeřil topůrkem sekery do velkého kamene na zemi. Kámen se odsunul a odhalil vchod.

„Mylady Vereeso… rád bych řek, že je moc dobrý vás zase vidět, ale pokud de vo Grim Batol, není tu dobrýho vůbec nic…“ Gestem ji vybídl, aby sjela dolů. I když byla mnohem vyšší než on, její štíhlé tělo se do otvoru vešlo jako nic.

Ron sešel, až když v díře zmizel i poslední z trpaslíků. Než tak učinil, ještě se naposledy rozhlédl. Stále žádná záře. Spokojeně pokýval hlavou a zasunul kámen zpět na místo.

Vereesa, která musela téměř klečet, se rozhlížela po tunelu. „Všude je tu spousta něčeho, co ruší magii.“

„Jo, celý je to tu prorostlý těmahle krystalama.“ Dotkla se jednoho zářícího shluku trčícího ze skály. „Zvláštní. Vypadají úplně obyčejně… ale nikdy jsem neslyšela, že by se někde vyskytovaly v takovém množství…“

„Buďte ráda, že tu jsou, mylady, jinak by nás tu ten krvavej elf už dávno našel.“

Z jeho slov si vybrala jediné. „Krvavý elf! Tys ho viděl? Je tady v Grim Batolu?“

„To si pište, že v Grim Batolu je krvavej elf! A černá lady! Oba jsou…“

Hraničářka si klekla před Rona. Přestože trpaslíka vždy okouzloval pohled na příslušnice něžného pohlaví jeho vlastní rasy, nemohl neobdivovat její exotickou krásu… a nevšimnout si hlubokých starostí skrytých za ní. „Jde mi o toho krvavého elfa!“ Její melodický hlas byl plný hněvu. „Když si uvědomím, že jsem ho měla tak blízko! Ale… musí to být on! Viděl… viděl jsi ho zblízka?“

Ron se drsně zasmál a ukázal jí pahýl, který mu zůstal místo jedné ruky. „Těsně před tím, než mi zatracenej drakonid udělal todle, jsem ho měl před sebou tak blízko jako teďka vás…“

„Popiš mi ho!“

„Byl to krvavej elf!“ Tohle by každému trpaslíkovi stačilo, ale Vereesa chtěla zjevně slyšet víc.

Ron se soustředil a snažil si vybavit detaily. Pak jí, jak nejlépe uměl, popsal jeho tvář, tón hlasu, dokonce i zářící zelené oči. Nic z toho mu nepřipadalo důležité, ale čím víc hraničářce říkal, tím chladnější byl její výraz.

„To bude stačit,“ řekla nakonec. Na okamžik zamyšleně zavřela oči, než se znovu na Rona podívala a zašeptala: „To musí být on…“

„Kdo von? Vy si myslíte, že ho znáte?“ Už v okamžiku, kdy z Rona otázka vylétla, by se raději kousl do jazyka. Bylo opravdu dost dobře možné, že krvavého elfa znala, protože nečistá rasa měla původ právě v národu vznešených elfu. Aby se naučili bojovat proti démonům, velmi se jim začali podobat. Dokonce z démonů vysávali magii jako lichové. V očích lidí, trpaslíků a několika málo vznešených elfů, kteří nezavrhli starý způsob života, právě tímhle sami sebe navždy prokleli. Bylo pravděpodobné, že krvavý elf býval Vereesin starý přítel, možná dokonce druh. Nebylo se co divit, že k němu nemá zrovna vřelý vztah.

„Ano, znám tohohle krvavého elfa,“ odpověděla nakonec. „Moc dobře ho znám. Sledovala jsem ho od té noci, kdy se pokusil ukrást mi syny, Giramara a Galadina…“

„Bohové!“ V Ronových očích neexistovaly větší zrůdy než ty, které dokázaly vztáhnout ruku i na děti, a to Ron sám žádné děti neměl. „Na vaše syny? Ale jak by se někdo moh opovážit unýst syny Rhonina Draig’cyfailla…“ Ron použil jméno, kterým nyní legendárního čaroděje nazývali mnozí. Draig’cyfaill – Dračí srdce. „…a vaše?“

„Rhonin má v poslední době spoustu práce…“ Řekla to bez jakékoli hořkosti, prostě jako fakt.

„Dát vše v Dalaranu znovu do pořádku není snadné.“ Nemusela nic dál vysvětlovat, protože i trpaslíci věděli o zkáze, která Dalaran postihla. „A co se mě týče… tenhle krvavý elf moc dobře věděl, jak se přede mnou skrýt.“

„Další hraničář… nebo aspoň bejvalej, co? Myslel jsem si to.“

Vereesa neposlouchala, byla pohroužena do sebe. Ve světle loučí, které trpaslíci používali, se jí oči modře leskly. „Rhonin rozmístil ochranná kouzla proti všem, kteří by se mohli chtít pomstít nebo by nás třeba považovali za nebezpečné. Nějakou dobu jich vůbec nebylo třeba, takže jsem se nechala ukolébat.“

„Ukolébat?“

„Ano… podlehla jsem sebeuspokojení. Já, hraničářka, jsem si naplno užívala pocit, že mám rodinu a děti. Když se pak ochranná kouzla aktivovala, reagovala jsem téměř příliš pomalu.

Vtrhla jsem k dětem do pokoje a vyplašila ho těsně předtím, než je stačil odnést!“

„Co… co by sakra chtěl dělat s děckama?“ zeptala se Grenda.

„Co by asi někdo, kdo potřebuje nasávat magii, dělal s děckama mocnýho čaroděje a vznešený elfky? S děckama s takovým potenciálem v genech?“ opáčil Ron stejně řečnickou otázkou, která však vyzněla podobně děsivě.

Vereesa přikývla. „Ano, přesně tohle mě taky napadlo… a právě proto jsem si byla jistá, že to zkusí znovu… a musím ho najít jako první za každou cenu.“ Zavrtěla hlavou. „Rhonin od té doby nespal o moc víc než já. Ani jeden z nás si neodpočine, dokud nebude po všem. Bylo nám líto jedině toho, že jsme se museli odloučit a vydat po jiné stopě, i když se snažíme být v kontaktu díky tomuhle.“

Vytáhla zpoza kyrysu trojhranný talisman s modrým drahokamem uprostřed. Měla ho pověšený na řetízku kolem krku.

„Ten je mi nějakej… povědomej.“

„Ten, který myslíš, Rhonin vzal a předělal do tohohle tvaru.“

Ron zamručel. „Kdy ste s ním tomu vašemu čarodějíčkovi volala naposled?“

„Už je to den.“

„No, tady vám fungovat nebude ze stejnýho důvodu, z jakýho eště nemáme toho krvavýho elfa za zádama.“

Vereesa se zamračila a vrátila talisman pod zbroj. „To není problém, a možná je to dokonce dobře. Já už konečně vím, že je tady. Teď Zzendarin za všechno zaplatí.“

Ron z jejího hlasu znovu slyšel opovržení. „Zzendarin? Vypadá to, že ho fakt znáte hodně dobře.“

Její úsměv byl stejně hořký jako tón, kterým odpověděla. „Lépe než kohokoli kromě svých sester. I jeho rodina nesla jméno Windrunner. Jeho otec a můj byli bratři.“ Její ruka nepřítomně hladila jílec meče. „A i když jsme stejné krve… uhasím bratrancovu zvrácenou žízeň po magii, i kdyby to znamenalo, že sama zemřu.“

*

„Děje se něco, drahý Zzendarine?“ zeptala se černá lady s náznakem pobavení v hlase.

„Tohle by mohlo zajímat i tebe.“ Krvavý elf ukázal holí na místo kousek vedle dalšího vejce, které zkoumal.

Udýchaní skardynové vděčně shodili na zem dvě mrtvoly dračích otroků, které krvavý elf nechal přinést až z místa, kde je našli. Jakmile šupinatí tvorové splnili úkol, rychle vyklidili scénu.

„Mrtvé dračí otroky už jsem párkrát viděla. Možná si vzpomeneš, že to tu máme trochu zamořené trpaslíky, o které se ještě musíš postarat.“

Její uštěpačnou poznámku přešel mlčky. Zářícím koncem hole dloubl do jednoho z těl.

„Tohohle skutečně zabil trpaslík… a podle všech malých ran nebyl sám.“ Zendarin Windrunner pak ukázal na druhé tělo. „Tohle ale udělal někdo s velmi mocnou zbraní… někdo mnohem vyšší než bronzebeardovští skrčci.“

Otočila se k němu popálenou částí obličeje. „A proč ti připadá, že by mě to mělo zajímat?“

„Ty jsi říkala, že je blízko. Ten, kterého jsi tu chtěla mít! Neznamená tohle, že je tady?“

Černě oděná žena se rozesmála a byl na ni děsivý pohled. „Myslíš, že tohle je to nejlepší, co umí? Můj drahý Zendarine, až skutečně přijde, udělá to daleko nenápadnějším a zároveň mnohem velkolepějším způsobem, než je tohle…“

„Než co…“ odmlčel se, neboť kolem něj prošla, aby se na jedno z těl podívala. Přejela po něm dlouhou, ladnou rukou a nejdéle se zastavila u hrdla. Usmála se a otevřeně tak dala najevo obdiv nad dokonalou prací.

„Tohle udělal zkušený válečník,“ prohlásila černá lady. Její ruka se najednou rudě rozzářila.

Znovu jí přejela mrtvole přes hrdlo. „Našel naprosto přesně nejzranitelnější místo.“

„Co to děláš?“

„Zjišťuji pravdu,“ odpověděla, když se znovu postavila. Její ruka přestala zářit a ona ji nyní před Zendarinem významně zvedla. „A pravda je blíž, než si možná myslíš…“

Zendarin neměl rád hádanky, pokud je zrovna nedával on. „Jestli něco víš, tak to vyklop!“

Podívala se na něj způsobem, který ho okamžitě zkrotil. „Nezapomínej, s kým mluvíš, a vol trošku jiný slovník i tón! Jsem ti ochotna tolerovat hodně, ale i má trpělivost má meze…“

Zendarin moudře ztichl. Dokonce pokorně sklopil hlavu.

„Tak je to lepší.“ Ukázala rukou na obě mrtvoly.

Z dlaně jí vylétla ohnivá koule. Už v letu se rozdělila na dvě a každá zamířila k jednomu tělu.

Mrtvoly se okamžitě po zásahu vzňaly a během vteřin shořely na popel.

Černá lady zhluboka nasála vzduch do nosu a na obličeji se jí rozhostil výraz temné blaženosti. „Ááá, nádherná vůně, co myslíš?“

„Odpovíš mi?“ připomněl se krvavý elf.

Udělala gesto druhou rukou. Všechen popel vylétl z místnosti a snesl se do nepoužívaných hlubin Grim Batolu. Po obou mrtvých zbyl jen jeden malý předmět… hrot šípu.

„Zvedni to.“ Když ji poslechl, zeptala se: „Nepřipadá ti povědomý?“

Krvavý elf se ušklíbl. „Vyrobený vznešenými elfy!“

„Ano, ale to není všechno. Když ho poznávám já, ty bys měl taky.“

„Ale ano…“ Obrátil hrot v ruce a zkoumal materiál, z něhož byl vyroben. Nevypadal jako obyčejný kámen, spíš byl vyrobený z bílé perly. Popravdě byl ještě dokonalejší a jistě se dokázal zabodnout do jakéhokoli cíle lépe než kterýkoli šíp běžného smrtelníka. „Tohle je thalassianská práce. A tohle jsou značky generála hraničáře Silvermoonu! Ty stráže nepomohl zabít krvavý elf… byl to přeživší hraničář…“

„Mně všechny drobné rozdíly mezi elfskými rasami splývají.“ Zohavená žena se na něj zkoumavě zadívala. „Myslím si, že přesně víš, kdo by za to mohl být odpovědný. A tohle už je zajímavé.“

„O nic nejde…“ procedil skrze zuby a zahodil hrot, jako by se o něj popálil. „A nic se ani nestane… o to se postarám…“

„Tak to ti radím. Nic – naprosto nic – nás teď nesmí rušit.“ Podívala se krvavému elfovi hluboko do očí. „Tak velkou cenu zase pro mě nemáš.“

S těmi slovy se od něj odvrátila a začala znovu zkoumat velké vejce. Zendarin zuřil, že s ním jednala jako se skardynem, ale skryl vztek pod maskou naprosté lhostejnosti. A kromě toho si ho hodlal vylít na někom jiném. Tohle byla určitě ona. Stejně impulzivní jako při jejich první schůzce s čarodějem a pravděpodobně hodně mocnými parchanty, které spolu zplodili. Přišla si pro něj, místo aby počkala, až bude mít čas vrátit se pro její potomky.

Tím lépe, sestřenko, pomyslel si Zendarin, zatímco kráčel z doupěte. Možná jsi mi dokonce přinesla jiný způsob, jak získat magi , po níž prahnu, s daleko menším nebezpečím, osobnější povahy… a bez paní, které bych se musel klanět…

Pak se jeskyněmi rozlehl řev. „Dítě“ mělo zase hlad. Lady bez upozornění nebo porady s ním pozdržela krmení s tím, že chce studovat jiné aspekty tvorova růstu. Oba se však dohodli, že další večer ho dostatečně nakrmí. Zendarin dokonce souhlasil, že do porce přispěje trochou moci ze své hole, aby zjistili, jestli to může urychlit vývoj jejich výtvoru.

Ještě chvilku… ještě nějakou dobu ji snesu, rozhodl se. A pak… pak si to vyřídím s ní i s tebou, sestřenko, a nejenže tentokrát sklidím sladké plody tvrdé dřiny a času stráveného v téhle smradlavé díře, ale zároveň dokončím plán s tvými malými zrůdičkami…

Krvavý elf se ušklíbl. Sám měl hlad. Už velmi brzy bude mít přístup k energii v takovém množství, že nikdy nepocítí její nedostatek.

Brzy se i on nasytí k prasknutí.

9

Zatímco se obezřetně blížili k cíli, Iridi se dozvěděla víc o Kalekovi i o příběhu Anveeny. Zdálo se, že mladý modrý drak – který stejně jako Krasus zůstal ve své napůl elfí podobě, v níž bylo snadnější se skrýt – cítí silnou potřebu všechno jí říct. Iridi tušila, že je to částečně díky jejímu povolání a povaze, ale Kalek chtěl zároveň alespoň tímhle způsobem dál ubližovat staršímu druhovi.

„Byla to ta nejčistší duše – ano, duše – jakou jste mohla potkat,“ řekl Kalec s teskným výrazem. „Žádná zášť. Žádná přetvářka. Jednoduše byla sama sebou… i když vlastně ve skutečnosti nebyla.“ Vrhl pohled po Krasovi, který kráčel několik kroků před nimi. Starší muž neřekl ani slovo už od chvíle, kdy vyrazili. Jestli to bylo, protože se snažil soustředit na magii, jíž je chránil, nebo protože neměl, čím by zmírnil hořkost v srdci mladšího draka, draenei nevěděla.

Kalec vyprávěl o prvním setkání s Anveenou, která ho našla, poté co ho chytili a málem zabili lovci draků vedeni pomstychtivým trpaslíkem jménem Harkyn Grymstone a placeni Dar’Khanem, který však zůstával v utajení. Dar’Khan byl jednou z příčin zkázy původní Sluneční studny, třebaže mu ve skutečnosti šlo jen o to, aby mohl vládnout její mocí. Tehdy však nevěděl, že rychlé odčerpání energie jeho pánem – Arthasem – nezpůsobilo naprostý rozklad její energie. Ta z velké části unikla a po nějaké době se začala velmi, velmi daleko znovu shromažďovat.

Pak však nadešla chvíle, kdy i Dar’Khan novou koncentraci moci ucítil. Vzal si s sebou několik nemrtvých a vydal se k ní.

Nejprve si nikdo neuvědomoval, že klíčem ke všemu je Anveena. Nedaleko byl nalezen čerstvě vylíhnutý drobný tvor – podivný kříženec draka a létajícího hada. Anveena se s ním okamžitě spřátelila a svým typickým způsobem ho nazvala „Raac“. Přesně podle zvuku, který vydával.

Přestože se Krasus neotočil ani nezpomalil, skočil Kalekovi do řeči: „Á, Raac. Už létá?“

„Zmizel hned po ní. Myslel jsem si, že ti letěl říct, že si už nemusíš dělat starosti…“

Teď už se Krasus otočil, třebaže jen letmo. Ve tváři měl i nadále neutrální výraz, ale Iridi cítila, že v jeho nitru se odehrává víc, než byl ochoten ukázat. „Nejde mi o nic jiného než o dobro všech obyvatel Azerothu, Kaleku… a Raac se ke mně nevrátil.“

„Hmmm! Ten malý měl víc rozumu, než jsem si myslel.“

„Raac už mi nepatřil. Chtěl zůstat s Anveenou.“

Mladší drak se zamračil. „Nebyl jediný.“

„A co se stalo, když se Raac vylíhl?“ vložila se mezi ně kněžka ze strachu, že by mezi nimi mohla vypuknout prudká hádka. Zrovna v téhle chvíli a na tomhle místě to bylo to poslední, co by potřebovali.

Kalec jí vyprávěl příběh plný dobrodružství, tragédie i naděje. Společně s dalším modrým drakem – samicí jménem Tyri – se vydali hledat čaroděje Borela. Hledání je přivedlo do Tarren Mill, kde se nejen setkali s bývalým paladinem Joradem Mačem – další obětí vlivu záhadného Borela – ale také s Dar’Khanem a jeho nemrtvými. Po boji, v němž Tyri domněle spálila Dar’Khana na popel, zamířili všichni tři i s Joradem k Aerie Peak s cílem najít bratrance kajícníka Harkyna Grymstona, trpaslíka se schopností sejmout magická pouta, jimiž Dar’Khan svázal hrdlo Kalekovi a Anveeně. Všichni předpokládali, že pak jejich trápení nadobro skončí.

Avšak trpaslík Loggi byl vězněm dalšího šíleného tvora, lstivého barona Valimara Mordise – Opuštěného. Ten částečně pochopil, co je Anveena zač, a pokusil se ji zneužít, aby znásobil moc artefaktu nazývaného Ner’zhulovo oko, prokleté koule schopné oživovat gigantické nemrtvé. Mordisovi se tehdy podařilo s její pomocí oživit mrazivého wyrma, nemrtvého draka.

„Mordisovi a nemrtvým jsme unikli jen tak tak,“ zašeptal Kalec. „A to jen díky Laurenům. Trag dokonce zastavil bývalého pána za cenu vlastního života…“

„A pak už bylo všechno v pořádku?“ zeptala se Iridi, která sama cítila, že tomu tak zřejmě nebylo.

Modrý jí to potvrdil. „Ani náhodou. Loggiho zabili a Anveenu unesli… vždy v tom měl prsty Dar’Khan…“

Domněle mrtvý vznešený elf zatáhl Anveenu na místo, kde se původně nacházela Studna věčnosti. Ostatní ho pronásledovali, ale i když bojovali za záchranu přítelkyně ze všech sil, byla to nakonec Anveena, kdo zachránil je. Mezitím se střetli s tajemným Borelem, jehož machinace Kalec považoval za původ všech problémů, do kterých se dostali.

Draenei neměla problém uhodnout o Borelovi pravdu. „Ten čaroděj… to jste byl vy, že, Krase?“

„Samozřejmě že to byl on… má tisíc jmen a tisíc převleků! Strká nos do všeho už od pádu vznešených elfů před deseti tisíci lety! Nic jiného neumí a běda každému, kdo se stane součástí některého z jeho plánů!“

Krasus se otočil. Třebaže jeho tvář zůstávala zcela bez emocí, oči mu planuly hněvem. Iridi bezděčně o krok ucouvla, a dokonce i Kalec leknutím ztichl.

„Pamatuji si jména každého statečného člověka, elfa, trpaslíka, taurena, orka, draka i příslušníka jiných ras, které jsem za ta staletí musel využít! Pamatuji si jejich tváře i způsob, jimiž mnozí z nich zahynuli! Kdykoli usínám, čeká mě ve snu jejich nářek a já truchlím za jejich statečné duše!“ Vzduch kolem dračího mága zapraskal tisíce let potlačovanými emocemi. „A kdybych je dokázal vrátit mezi živé i za cenu vlastního života, udělal bych to, Kalecgosi! O tom nepochybuj… a pamatuj si, že spousta těch, kteří rovněž zemřeli, byli mí synové a dcery…“

Krasus svěsil ramena. Oba muži se na sebe podívali a kněžka měla pocit, jako by v tu chvíli mezi nimi probíhal neslyšný rozhovor. Pak se starší drak znovu otočil po směru jejich cesty a vykročil. Kalec se ještě chvíli nehýbal, ale nakonec se s Iridi vydal za ním.

Draenei se ani slovem nezmínila o obavách, které v ní prudká výměna názorů vyvolala. Už takhle byli ve velkém nebezpečí, že je někdo zpozoruje, a hádka mezi dvěma draky – a hlavně mocné síly, jež se při ní uvolňovaly – nebezpečí umocňovala. Iridi však nedokázala nic říct z obavy, že by se oba mohli k hádce vrátit.

Byla toho spousta, co by se Iridi ráda dozvěděla o Kalekovi a jeho hlubokém citu k Anveeně, obzvláště ji pak zajímalo všechno, co předcházelo její „oběti“. Nejen že jí však nepříslušelo, aby takhle vyzvídala, i ona se musela soustředit na cestu.

Kalec si ale očividně nedokázal nechat silné vzpomínky pro sebe, i když je pravda, že už je nesměřoval jako výtku proti rudému drakovi.

„Vrátil jsem se pak ke svým… myslím po tom, co Anveena…“ zašeptal k Iridi. „Ale nemohl jsem v těch jeskyních vydržet. Všechno tam na mě padalo. Způsobil jsem nejednu šarvátku a modří draci nebojují jen zuby a drápy. Vždy používáme k boji magii.

O všem se nakonec doslechl můj pán Malygos a bylo mu jasné, že nemohu zůstat. Bylo to téměř jako osud, že jsem dostal tenhle úkol… osud nebo prokletí.“ Probodl pohledem alespoň Krasova záda. „Vím, co se stalo s vašimi strážemi, jimž jste přikázali hlídat Grim Batol, Korialstraszi. Ať už je mezi námi cokoli, modlím se, aby mezi těmi, kdo trpěli nejvíc, nebyl nikdo tobě blízký.“

„Děkuji… ale ano… pár jich bylo.“

Kalec by rád řekl víc, ale Iridi najednou ztuhla. Cítila zachvění, které mohla rozpoznat jen ona.

Někdo používal druhou hůl naaru… a s cílem, který kněžka až příliš dobře chápala.

I ona se pokusila té své zbavit, ale už bylo pozdě. Větší krystal se jasně rozzářil, ale ne proto, že by se o to sama snažila.

„Proč to děláš…“ začal Kalec.

Hůl se v Iridiiných rukou doslova zazmítala. Cítila, jak poněkud ztratila na hmatatelnosti, jako by se chtěla znovu rozplynout. Kněžka s vypětím fyzických i mentálních sil udržela vzácný dar v rukou. Iridi si dokonce ani netroufala varovat své druhy, aby neztratila koncentraci.

Přinejmenším Krasus však její boj pochopil. „Kaleku! On chce i druhou hůl! To nesmíme dopustit!“ Mladý drak hůl jednou rukou uchopil. Okamžitě ho obklopila modrá aura. Kalec zaskřípal zuby, jak se vší silou snažil rozšířit auru i na dar naaru.

Krystal se však najednou rozzářil intenzivněji než kdykoli předtím. Jeho světlo modrého draka zcela pohltilo, až vykřikl a upadl na zem.

V tom samém okamžiku se hůl málem vyškubla Iridi z rukou. Kněžka ještě víc sevřela stisk a skutečně nyní držela hůl všemi fyzickými i duševními silami.

Krasus položil ruce na Iridiiny. Pak hubený čaroděj zavřel oči. Záře krystalu ho celého zalila jako předtím Kaleka… ale dračí mág jen námahou zasténal. Draenei, která znala síly, s nimiž zápasili, žasla nad jeho výdrží, zejména vzhledem ke všemu, čím v poslední době musel projít.

Záři krystalu začala přetlačovat rudá aura. Během vteřin Krasus nejen přinutil sílu vrátit se do hole, ale Iridi díky tomu získala převahu, již potřebovala. Když mohla nyní lépe usměrnit moc, přidala se k dračímu mágovi a společně zcela odřízli krvavého elfa od možnosti zákeřně se zmocnit dvojčete mocné zbraně.

Elfův pokus skončil neúspěchem. Iridi s Krasem prakticky zároveň vydechli úlevou.

„Dě… děkuju,“ vypravila ze sebe Iridi.

Krasus se na ni podíval. „Jsi v pořádku? Zůstala hůl v tvé moci?“

„Ano. Obojí.“ Zcela rozumně však Iridi hůl ihned nechala zmizet a poslala ji na místo, které skutečně znali jen naaru, na místo, odkud ji mohla přivolat jen ona.

Nebo v to alespoň doufala. Iridi nečekala, že by se krvavý elf třeba jen pokusil o to, co se mu nakonec málem podařilo. Věděla od ostatních, že příslušníci jeho rasy nemusejí být nutně čarodějové, ale magické schopnosti tohohle konkrétního elfa byly skvělé… jakkoli mohly být z velké části vypůjčené. Tak či tak, draenei věděla, že byla velmi neopatrná. Být před chvílí odkázána sama na sebe, krvavý elf by se zřejmě nyní těšil z dalšího dárku naaru.

A ona by zřejmě byla mrtvá.

Pak se ale začala starat o Kaleka, který právě vstával. Podíval se na Krasa a pak i na ni, načež ke svému dračímu druhovi zabručel: „S tebou prostě nemůže být nic jednoduché, co?“

„Je mým nejskrytějším přáním, aby tomu tak bylo.“

Kněžka přistoupila k mladšímu z obou draků. „Podívám se vám na ruku.“

„Jsem v pořádku,“ řekl odmítavě, ale ukázal jí dlaň. Poslední kousky původně velké popálené plochy se právě hojily. „Vidíš? Nic to není.“

Jenže Iridi se nenechala tak snadno odbýt. Vzala jeho ruku do svých a jemně se dotkla prstem dlaně. Kalec sebou trhl. „Co jsi to udělala?“

„Jen jsem našla místo, kudy do tebe vstoupila energie hole. Teď mi bude chvilku trvat, než si s ní poradím.“

„Ale vždyť jsem se zahojil.“

„Zahojil jste fyzické zranění, ale tím jste způsobil, že část energie zůstala uvnitř. A věřte mi, že by se vám nelíbilo, kdyby se začala šířit po těle.“

Kněžka volnou rukou znovu přivolala hůl.

Kalec chtěl ruku odtáhnout. „A co budeš dělat s tímhle?“

„Příčina může být zároveň i lékem, tak je psáno. Budete v pořádku, nebojte.“ Už nedodala, že jen v případě, pokud se jí krvavý elf znovu nepokusí hůl vzít. „Prosím, jen chvilku strpení.“

Kalec se ušklíbl, ale nechal ji dotknout se koncem hole dlaně. A nebránil se dokonce, ani když mu poraněnou část prořízla magickým krystalem.

Krystal se krátce rozzářil.

Z ranky najednou vyrostlo malé vlákno tvořené energií stejné barvy jako aura kolem krystalu.

„U pána magie!“ vydechl Kalec. „Takhle jsem se uvnitř ještě nikdy necítil…“

„To ne…“ byla jediná Iridiina odpověď. Když vlákno zmizelo v krystalu, dala hůl stranou. „Tu ránu si teď můžete zahojit sám, pokud chcete.“

Poslechl ji. Iridi zároveň znovu nechala hůl zmizet. Teprve pak ucítila, že se jí dýchá o něco lépe.

„A co teď?“ zeptal se Kalec.

Jakoby v odpověď cosi zavylo. A rozhodně to nebylo daleko.

Cosi, čemu se dostalo odpovědi v podobě stejného zavytí přicházejícího snad ze všech stran…

*

Zzeraku byl netrpělivý. Nyní měl plán, ale zatím nedostal příležitost uskutečnit ho. Čarodějka i elfí tvor, který se za ní neustále plazil, zmeškali obvyklé krmení svého výtvoru. Zzeraku už byl z čekání téměř šílený.

A pak si najednou uvědomil, že není sám. Tvor byl očím skardynů – jak se nakonec naučil nazývat malé šupinaté červy – neviditelný. Před jeho citlivými smysly se však ukrýt nedokázal.

Zzeraku byl ale spoutaný, takže s tím stejně nemohl nic dělat.

Před očima se mu pohnul stín, který se během chvilky znovu rozplynul. I tak však na kratičký okamžik získal zcela zřetelný tvar.

Byla to elfí zrůda. Krvavý elf.

Odporná existence jménem Zendarin.

Zdá se, že mě na určité úrovni vidíš, žasl stín. To je jedinečné! Hůl je tak mocná, ale ty mne přesto vidíš… do určité míry ovšem.

Přízračný drak se pokusil vypudit hlas z hlavy, neboť mu probodával mysl stejně, jako by ostrá jehla dokázala probodnout tělo krvavého elfa.

Ale, ale, můj malý příteli, řekl posměšně Zendarin. Už to nebude dlouho trvat a bude to jen mezi námi dvěma, víš?

To Zzeraka zajímalo. Dlouho cítil elfovy osobní ambice, a dokonce je do jisté míry oceňoval.

Teď se podíváme, co se z tebe dá ještě vyždímat…

Zzeraku nyní zahlédl stín zvláštní hole, o níž věděl, že rozhodně nemohla být elfovým výtvorem. Dokonce i její záře byla pro skardyny neviditelná. Krvavý elf rozhodně dělal něco, co by se jeho paní nelíbilo.

Už je blízko, pokračoval mučitel, ale nyní už spíše sám k sobě. Skoro jsem ji měl, jenže oni mi to překazili. Potřebuji víc… a myslím, že ty mi to dokážeš dát…

Přesně jak přízračný drak čekal, i Zzendarin chtěl jeho moc. Hůl byla mocná, ale zjevně ne dost na to, o co krvavému elfovi šlo.

Zzeraku skryl radost. Snad bude s elfem schopen udělat totéž, co měl v plánu s jeho výtvorem.

Stín se přesunul blíž. Krystal nyní mířil na Zzeraka.

Zendarin se najednou prudce otočil. Vzápětí zaklel způsobem, který otřásl drakovou myslí, jako by to byl hrom, a zmizel.

O chvíli později do jeskyně vplula jediná bytost, které se přízračný drak bál. Skardynové rychle padli na kolena.

„Tak, mé drahé dítě,“ zacukrovala černá lady, „jakpak se máme?“

Nečekala odpověď, protože Zzeraku měl tlamu stále pevně svázanou. Na rozdíl od krvavého elfa se nepokusila vstoupit mu do myšlenek, jenže on si ani náhodou nebyl jistý, že mu je stejně nečte.

„Už jsi nabral síly? Potřebuji, abys je měl! A ty bys přece taky chtěl být krásný a silný, ne?“

Z jejího hlasu běhal Zzearkovi mráz po zádech a velká část dřívějšího sebevědomí znovu zmizela. Byl si téměř jistý, že žena přesně znala jeho úmysly a jen si s ním hrála.

„Zendarine!“

Přízračný drak nečekal, že by se jí nyní krvavý elf ozval – vlastně vůbec nečekal, že by tu někde poblíž mohl zůstat – ale Zendarin ho překvapil a rozhodným krokem vešel do jeskyně.

Ve tváři měl nevinný výraz… nebo alespoň tak nevinný, jak to jen příslušník jeho rasy dokázal.

„Hledal jsem tě,“ poznamenal krvavý elf.

„Hledal jsi mě… nebo způsob, jak se mě zbavit?“

„Já…“

Otočila se k Zendarinovi znetvořenou částí obličeje a drakovi se ulevilo. Dokonce se trochu přestal chvět. Trochu.

„Procházíme velmi citlivým obdobím, Zendarine. Jsi si toho vědomý?“

Zatvářil se uraženě. „Jistěže jsem. Nebo…“ Krvavý elf najednou zařval, neboť ho celé tělo začalo pálit, jako by ho zevnitř pohlcovaly plameny. Měl pocit, že má místo krve žhavou lávu, a každým okamžikem čekal, že se mu propálí skrz maso a kůži ven.

Padl na kolena. V jedné ruce se mu objevila hůl, ale nedostal příležitost použít ji. Vzápětí mu totiž vypadla a znovu zmizela.

„Máš pocit, že by sis nejraději rozdrásal žíly a vykrvácel, abys mukám unikl, že? Ale to nejde… ani mně to nejde…“

Krvavý elf se svalil na bok a zaryl si prsty do hrudi. Ještě chvíli se na něj dívala a pak udělala strohé gesto.

Bolest okamžitě zmizela. Zendarin, jehož tělo bylo zalité potem, přestal sténat a po chvíli znovu nabral dech. Zvedl oči k černé lady a v jeho tváři nebyla ani stopa po zášti.

„Potřeboval jsi malé napomenutí. Poslední. Nabídla jsem ti toho spoustu, ale to hlavní bylo, že jsem ti ukázala cestu k pramenu energie, o jakém se tvé ubohé rase nikdy nesnilo.“

Krvavý elf zcela moudře neodpověděl.

„Vím, jak mnoho pro tebe ta půjčená hračka znamená,“ dodala a zřejmě hovořila o elfově holi. „A cítím stejně jako ty, že jeden z těch, kdo se k nám blíží, přináší její dvojče. Bezpochyby sis myslel, že by bylo krásné přidat si do sbírky další… nemám pravdu?“ Zendarinovi se podařilo velmi opatrně přikývnout.

„Nuže, pokud se nám druhá hračka dostane během následujících událostí do ruky, můžeš si ji nechat… ale nedovolím, aby jakkoli narušila mé plány.“

„Já… já bych si nikdy nedovolil…“

„Vol slova, Zendarine Windrunnere. Už takhle jsi mne velice zklamal. A já zklamání nemám ráda…“

„Už tě nezklamu. Všechno… všechno bude, jak si přeješ, má paní…“

Usmála se a pohled na ni otřásl stejně přízračným drakem jako krvavým elfem. „Víc nežádám… všechno…“

Prudce se otočila k Zzerakovi, který se před ní zoufale chtěl schovat. Její slova však byla stále určena krvavému elfovi, jenž se znovu velmi moudře nepohnul.

„Musím ovšem přiznat, že tvůj infantilní pokus ukrást tu hračku mi o něm poskytl potřebné informace. Takže přejděme k téhle věci. Možná by tě zajímalo, že Rask už venku loví, se smečkou skardynů samozřejmě. A taky jsem trošku využila tvoje malé zvířátko.“

Tahle slova způsobila, že Zendarin protáhl obličej. „Samozřejmě… říkal jsem, že si ho můžete vzít, kdykoli budete chtít.“

„To jsem ráda, že ti to nevadí,“ odpověděla mu posměšně. „Napadlo mě, že tě možná překvapí, jak ochotně mě poslouchal i bez tvého svolení…“

„Ale to je samozřejmé…“

Čarodějka spokojeně spojila ruce na prsou. „Takže jdeme připravit uvítání pro naše hosty?“

Obrátila děsivý úsměv k Zzerakovi. „A pak krmení, jako obvykle. Náš chudáček už má hlad.

Velký hlad…“

Odešla a krvavý elf cupital poslušně za ní. Její poslední slova zanechala draka v nejistotě, zda černá lady nezná jeho úmysly stejně, jako tomu bylo v případě Zendarina. A zda je nemyslela jako varování, že by se mu plán mohl šeredně vymstít.

Jenže i kdyby tomu tak bylo, Zzeraku stejně neměl jinou šanci…

10

Vytí nepřipomínalo psa, třebaže v něm byla stejná zvířecí touha po kořisti. Ti, kdo ho slyšeli hodně zblízka, poznali, že je daleko víc podobné hlasům lidí… nebo trpaslíků.

Skardynové se hnali od Grim Batolu. Skutečně byli víc zvířata než myslící bytosti. Mrštně přeskakovali překážky a pohybovali se daleko rychleji, než by jejich balvanům podobné postavy dávaly tušit. Jiní dokonce lezli po skále, a to i po zcela kolmé, a všichni hladově hledali kořist.

Dychtivě očichávali zem a větřili po jakékoli známce života. Díky paní i hlavnímu lovčímu věděli naprosto přesně, kde mají kořist hledat, ale vždy existovala šance, že by se poblíž mohli vyskytovat jiní vetřelci, jako třeba Bronzebeardové. Skardynové by vzdálené bratrance přidali na seznam úlovků velmi rádi.

Koneckonců, Bronzebeardové byli velmi chutným soustem.

Po dvou či po čtyřech, po zemi i po skalní stěně, divoká smečka snadno překonávala všechny nástrahy, které jim členitá krajina kladla do cesty. Jen kousek pozadu s nimi držela tempo horda dračích otroků. Nebyli to žádní mistři lovu, spíše budou plnit roli ohařů. Role vrchního lovčího patřila nejpřednějšímu ze služebníků černé lady, drakonidovi jménem Rask.

Rask byl svého odporného druhu největší a nejvražednější. Na drakonida mu to také myslelo a svým způsobem se dalo říct, že je chytřejší než kdekterý krvavý elf nebo trpaslík.

Znal o své paní věci, jež nevěděl ani Zendarin, a kvůli nim poslouchal její příkazy s ochotou hraničící s… uctíváním.

Nyní se stejnou touhou po krvi jako skardynové vedl dračí otroky za jistou kořistí. Paní mu řekla, co má čekat, a on se navzdory obtížnosti úkolu nemohl dočkat, až na vetřelce narazí.

„Dělej…“ zavrčel na nejbližšího skardyna a dal mu najevo netrpělivost prásknutím bičem.

„Najdi je…“

Skardyn se rozběhl a zmizel ve tmě. Už byli blízko. Velmi blízko.

Rask se pak otočil k vedle stojícímu dračímu otrokovi. „Signál…“

Strážný se na něj vražedně zazubil a pak třikrát zamával loučí k lovcům běžícím za nimi.

Na okamžik spatřil matný obrys tvora, který vzápětí znovu zmizel.

Rask přikývl. „Dobře…“ Pak práskl bičem po nejbližším skardynovi. „Máme je…“

*

„Už není důvod se skrývat,“ prohlásil Krasus hořce. „To, co hledáme, nyní hledá nás…“

„Musíš to komentovat, když to všichni víme?“ odpověděl Kalec se špatně skrývanou nenávistí v hlase.

Krasus si ho nevšímal a místo toho roztáhl paže. Hubený muž v kápi se začal měnit…

Pak se však s hlasitým zasténáním ohnul v pase. Pořád vypadal víc jako jakási verze elfa než jako své skutečné já.

Iridi mu přiskočila na pomoc, zatímco Kalec se začal rovněž měnit. Na rozdíl od Krasa ho nic nepostihlo a během chvíle se z mladého válečníka stal modrý drak.

„Dávejte na starouše pozor!“ přikázal modrý a vzlétl.

Draenei věděla, že je možná chyba nechat Kaleka – nebo vlastně nyní Kalecgose – uletět, ale Krasus ji potřeboval. Sklonila se k němu a pokoušela se zjistit, jak by mohla pomoci.

„Tohle je… všechno naplánované,“ zasípal. „I ta slabost! Začalo to… dávno předtím… než jsem přišel…“

„Jak to myslíte?“ zeptala se kněžka, zatímco mu přejížděla rukama pár centimetrů nad tělem ve víře, že by se jí mohlo podařit zjistit, co způsobuje jeho agonii.

K jejímu překvapení ze sebe Krasus vydal drsný smích. „Koho… koho jiného by mohli čekat, že přijde zjistit pravdu? Modré… ano… protože jsou strážci magie! Ale… ale nejvíc čekali…

mě!“

Iridi neviděla smysl ani v jeho slovech, ani v bolesti. Měla pocit, že cítí cosi v oblasti břicha, ale bylo to příliš slabé, jako by to byla jen maličkost… nebo jako by vše někdo dobře maskoval.

„O mě se nestarej! Nenech… nenechej za nimi letět Kaleka! Já pořád ještě dokáži obrátit jejich plán proti nim! Stačí mi jenom chvilka!“

Zvedla hlavu. Na zavolání modrého zpět bylo příliš pozdě. Iridi to Krasovi řekla.

„Blázen mladý…“ Dračí mág znovu zasténal a pak se mu zřejmě poněkud ulevilo. „Jen mě to překvapilo. Kdyby jen počkal…“

Krasus zvedl ruku v kožené rukavici. Iridi v ní spatřila malý zlatý střípek. Byl nádherný a zároveň podivně děsivý na pohled.

„Ze všech míst na světě,“ pokračoval Krasus, „je Grim Batol jediné, kde bych byl ochoten to použít, protože to má stoprocentně nějaké spojení se zlem, které se v té prokleté hoře skrývá.“

Napřímil se. „Lituji jen toho, že by mohl Kalec znovu trpět, když to není nezbytně nutné.“

Celé jeho tělo se roztřáslo. Oči se mu zvrátily tak, že se panenky skryly pod víčky. Iridi se nejprve domnívala, že dostal záchvat, ale pak si uvědomila, že jen sesílá velmi mocné a nebezpečné kouzlo.

„Kromě orků zde v minulosti sídlili i draci,“ téměř zaintonoval vytáhlý čaroděj. „A mezi nimi nejtemnější z temných. Já nyní vzývám všechny prokleté vzpomínky, aby dodaly sílu mému kouzlu…“

Ať již však měl Krasus v úmyslu cokoli, nedostal možnost to provést. Zlatý střípek mu v dlani náhle zčernal.

Krasus sykl bolestí a navzdory veškerému úsilí ho nakonec musel pustit. Jakmile dopadl na zem, vrátila se mu původní barva i záře.

Kněžka se pro něj okamžitě sehnula, ale její druh na ni zakřičel: „Ne!“

Její prsty se ještě střepu ani nedotkly, když najednou zažila zcela zásadní změnu perspektivy. Spatřila stíny draků – stovek draků – kteří ji náhle obklopili jako duchové. Ne… ne duchové… ale vzpomínky…

Pak výjev zmizel a ona byla znovu s Krasem… až na to, že tentokrát ne sama.

Ze všech stran na ně zaútočila malá zvířecí stvoření, která vypadala skoro jako trpaslíci, ale na rozdíl od nich měla těla porostlá ještěřími šupinami a z velké části se pohybovala po všech čtyřech. Když se někteří z nich přiblížili, zvedli se na zadní a tasili kopí nebo biče, které měli předtím schované na zádech.

Krasus udělal směrem k nejbližšímu z nich rychlé gesto.

Na tvorově čele se krátce rozsvítila děsivě rudá runa.

„Ten symbol by tu nikdo neměl znát!“ vyhrkl dračí mág. „Nikdo kromě…“

Víc už neřekl, protože se mu kolem ruky, jíž ukázal na netvora, omotal bič. Trpasličí stvoření, které drželo druhý konec, zatáhlo, ale jen překvapeně zavrčelo, když zjistilo, že se oběť nepohnula.

„Ani teď ještě nejsem tak snadná kořist,“ zasyčel na útočníka. S neuvěřitelnou silou prudce přitáhl překvapeného nepřítele k sobě… a mrštil jím po jiném, který se právě chystal zaútočit.

Mezitím Iridi odkopla dalšího, který se k ní přihnal z boku. Ještě než se svalil na zem, zasáhla hranou ruky do krku jeho druha.

Nad hlavou se jí mihlo kopí, které ji minulo jen o několik centimetrů. Když se jeho majitel napřáhl k druhému pokusu, následovala Krasova příkladu, kopí chytila a s pomocí páky si přehodila útočníka přes hlavu.

Než však mohla nově získanou zbraň použít, omotal se jí kolem ní bič. Nenechala se tím vyvést z míry, přivolala hůl a jen se modlila, aby se zloděj, kterému se zalíbila, nepokusil získat ji znovu právě teď.

Krasus po jejím boku bojoval s umem plně srovnatelným s jejím, ale už jen skutečnost, že byl přinucen dostat ze sebe to nejlepší, jí dělala starosti. Měla vedle sebe draka s neskutečnou mocí, který se ovšem nemohl ani stát sám sebou, ani používat vrozenou magii.

Uvažovala, co by měla udělat. Pokud jsou tihle tvorové díky svým runám imunní vůči Krasově magii, pak má hůl zřejmě taky jen na obyčejné mlácení.

I tak ji ovšem Iridi zkusila namířit na dalšího netvora, který na ni zaútočil. Soustředila se…

Šupinatý trpaslík ztuhl uprostřed skoku, děsivou tlamu stále otevřenou s touhou zakousnout se jí do těla.

Polekaná nečekaným úspěchem si draenei málem nevšimla ještě nebezpečnějšího protivníka. Tvarem těla připomínal jednoho z její rasy nebo třeba člověka či elfa, ale zároveň vypadal, jako by jedním z jeho rodičů byl někdo Krasova či Kalekova druhu, třebaže byl černý jako noc.

„Jeho!“ zasyčel. „Paní chce jeho! Ostatní máme zabít!“

Iridi namířila hůl na drakonida.

Z oblohy nad ní se ozval děsivý řev.

Zvedla hlavu a spatřila Kaleka obklopeného podivně šedou aurou, jak se řítí střemhlav k zemi.

Krasus ji odtáhl stranou. „Běž, draenei! Já je odrazím…“

Pak ztuhl. Z jeho už tak bledé tváře jako by se vytratil i zbytek krve. Měl co dělat, aby se udržel na nohou.

„Žádný zabiják* nemá takovou moc!“ vyhrkl. „Žádný…“

Obklopila ho stejná šedivá aura jako modrého. Zasténal. I přes zjevné utrpení však dokázal natáhnout ruku ke kněžce.

„Řekl jsem: zmiz!“

Svět kolem Iridi se rozplynul.

*

Udržet vznešenou elfku v uzavřeném tunelu bylo velmi obtížné a důvodem nebyla klaustrofobie. Vereesa zuřila, že nemůže jednoduše vyběhnout ven a vzít si život proradného bratrance.

„Přece musí občas vyjít ven!“ naléhala už poněkolikáté. „Stačí mi jeden přesně mířený šíp, a je konec!“

„Jo, spíš ale váš, a to eště dřív, než šíp vystřelíte!“ oponoval Ron vehementně. „Takovýho krvavýho elfa jsem ještě neviděl! Má furt hlad a chce magii, to jo, ale už jí má dost, aby usmažil, koho chce! A taky má hůl, co jsem vám vo ní říkal, a toho mazlíčka – zabijáka čarodějů!“

„Nejsem čarodějka jako můj manžel. Ten na mě neplatí!“

„Ale tady toho jste eště neviděla! Něco s ním udělali a klidně se vsadím, že v tom má prsty černá lady!“

Přimhouřila oči. „O té osobě už jsi mluvil. Co je zač? Taky krvavá elfka? Lidská čarodějka?“

Válečník vytáhl dýmku. Spíš aby se uklidnil, než že by dostal chuť na ten hnus, co musel poslední dobou kouřit. „Moc toho vo ní nevím, ale už jsem ji dvakrát zahlíd. Je fakt bledá a z toho kousku ksichtu, co jí zbyl, mi připadala jako napůl člověk, napůl elfka.“

„Míšenci těchhle ras jsou vzácní, ale mí synové jsou důkaz, že to jde. Jak jsi to myslel z toho, co jí zbyl?“

Ron si vybavil okamžik, kdy se mu černou lady podařilo spatřit naposledy. Naštěstí to bylo z dostatečné vzdálenosti. „Nosí závoj, ale i přes něj je vidět, že má půlku vobličeje – u tatíkových vousů, ne vobličeje, celou půlku těla – šíleně popálenou!“

„Je to Vopuštěná*! “ vložil se do jejich diskuse jiný trpaslík.

„Není to Vopuštěná,“ opáčil velitel. „Je v ní život, i když v tý nejšílenější a nejodpornější podobě!“

Rhoninova partnerka se nad tím zamyslela. „Má jméno?“

„Nikdo jsme žádný neslyšeli. Všichni s ní jednaj jako s ňákou královnou – a pěkně hnusnou.

Skardynové z ní jsou úplně vyděšený…“

„Skardynové?“

„Kdysi to byli trpaslíci, kterým se říkalo Temní železní, nebo to tak aspoň vypadá. Teď to jsou spíš zvířata než myslící bytosti. Rostou jim šupiny jako dračím votrokům a často běhaj po čtyřech.“

„A jejich kousnutí je jedovaté,“ dodala Grenda.

„Není jedovatý, ale z tý špíny, co žerou, můžete něco chytnout. Skardynům je jedno, jestli to je shnilý nebo syrový.“

Vereesa přikývla. Z jejího výrazu Ron hádal, že se snaží najít paralelu mezi skardyny a změnami, jimiž prošla její rasa. Nakonec řekla: „A ty si myslíš, že je to kdo? Co dělá v Grim Batolu?“

„Já, já bych si tipnul, že by mohla bejt z Dalaranu, ale to asi jenom proto, že v sobě má spoustu magie. A pokud jde vo to, co má za lubem, jestli v tom hraje ňákou roli ta hora, tak v tom není nic dobrýho. Stačí poslouchat řev.“

O řevu ozývajícím se z hory už jí řekl, dokonce i o tom, který je dostal z elfovy pasti. Vereesu jeho vyprávění zajímalo jen do té míry, pokud v něm hrál roli Zendarin.

„Já ho prostě nemůžu jen tak nechat být!“ vyhrkla znovu. „Teď už ho nepustím!“

Ron nad její neústupností zaúpěl, i když tohle byla zrovna vlastnost, kterou s ní sdílel až příliš nápadně.

V tu chvíli mezi ně sjel shora jeden z trpaslíků, který měl být na hlídce.

„Rask venku něco loví!“ vyhrkl vzrušeně.

„Cos slyšel?“ vyzval ho Ron nedočkavě.

„Slyšel jsem ho řvát na smečku skardynů, co se hnali po nějaký stopě jako vlci! A maj s sebou nejmíň dva nebo tři dračí votroky!“

Velitel trpaslíků se poškrábal na zarostlé bradě.

„Rask nevyleze, pokud nemá lady v merku něco hodně speciálního. Je to její nejlepší ještěrka. Jako jedinej nemusí poslouchat tvojeho bratránka, když se mu zrovna nechce…“

„Myslíš, že by věděl, kde je Zendarin?“

Ron zaklel. „Mylady! Jít zrovna teď po Raskovi by bylo stejně šílený jako jít přímo po vašem bratranci!“

„Tak proč tu vlastně jsi, Rone? Vypadá to, že všichni, kdo by ti mohli dát odpověď na otázky, jsou pro tebe až moc nebezpeční!“

Kousla se do rtu. Zjevně výbuchu hned zalitovala.

V tunelu se rozhostilo ticho.

Ron poklepal dýmkou o stěnu a teprve pak si uvědomil, že ji vůbec nenacpal, natož aby z ní kouřil. Nakonec zašeptal: „To mi neříkáte nic novýho. Jo, váhal jsem, hlavně kvůli pár debaklům, který jsme utrpěli, ale zrovna když jsme narazili na vás, jsem měl v plánu sám se vydat do Grim Batolu. Nekecám.“

Grenda vztekle vyskočila. „Věděla jsem to! Bylo mi jasný, že něco chystáš!“

„Ticho tam! Eště chvilku takhle řvi, aby skardynové venku náhodou neměli problém nás najít!“

„Koho Rask asi honí?“ zeptala se Vereesa. „Kdo tu ještě je?“

„Myslel jsem, že nikdo, a pak jsme narazili na vás. Teda, vlastně už dřív, jak jste mě zachránila tou ohnivou střelou, co?“

Hraničářka přikývla, ale poslouchala ho jen napůl. „Rhonin? Mohl by to být Rhonin? Mohl by být v nebezpečí!“

Ronovi se nelíbil směr, kterým se její myšlenky nyní ubíraly. „Čaroděj? Co by tu dělal? A kromě toho, ten se o sebe umí postarat!“

„Možná… ale možná ne.“ Otočila se ke vchodu. „Snažil se mi ze všech sil pomáhat a zároveň urovnávat věci v Dalaranu. Nikdy ho nenapadlo, že by něco takového mohl dělat, ale byli zoufalí a přišli za ním. Jeho největším nepřítelem je v poslední době únava… a ty jsi sám říkal, že zabiják čarodějů je silnější, než jakého jsi kdy viděl.“

Trpaslík poněkud neochotně přikývl. „Je hodně silnej…“

„Musím jít.“ Protlačila se mezi trpaslíky, kteří si nebyli jistí, jak se mají zachovat, takže ji nechali.

Ron procedil skrz zuby poslední nadávku, schoval nepoužitou fajfku a zkontroloval sekeru.

„Tak tam nestůjte,“ zavrčel na válečníky kolem Vereesy. „To si jako myslíte, že ji nechám jít samotnou?“

Všichni trpaslíci nadšeně vykřikli a rozběhli se za Vereesou. Ron se ušklíbl, protože se cítil na boj příliš unavený, ale zároveň byl už příliš unavený, aby nebojoval. Tak nějak tomu pocitu sám nerozuměl, ale pokusy vyznat se v tom rychle vzdal. Podstatné bylo, že už se zase všichni hrnuli ven, a jeho úkolem bylo postarat se, aby přežili.

A to včetně hraničářky.

Strážný, který je upozornil na Raska, už odsunoval kámen. Vylezl ven a Vereesa hned za ním.

Shora se ozvalo zaklení. Ostatní válečníci zaváhali a všichni upřeli pohled na vchod.

Ron se prodral dopředu. „Co je tam? Dračí votrok? Ten krvavej elf?“

Udělali mu místo. Ron se i přes handicap způsobený jedinou zdravou rukou rychle vydrápal nahoru.

A zůstal stát s otevřenou pusou. Tohle je na starýho trpaslíka už fakt moc složitý…

Jen pár metrů od tunelu leželo na zemi bezvládné tělo. Nebyl to však dračí otrok, drakonid, dokonce ani krvavý elf. Ron si vlastně nebyl jistý, co to je, protože to bylo přikryté širokým pláštěm.

Vedle bezvládného těla klečela Vereesa. Velmi opatrně – protože právě zde měla největší důvod očekávat past – ho otočila.

Byla to žena… a rozhodně ne taková, jakou by tu kdokoli čekal. Dokonce i vznešená elfka, která jistě ostatní rasy znala lépe než Bronzebeardové, byla z její přítomnosti zjevně vyděšená.

Jenže na rozdíl od trpaslíka byla schopna tvora pojmenovat.

„Draenei?“

*

Krasus Kaleka nikde neviděl. Prchlivost mladého draka se zřejmě stala jeho záhubou. Krasus mu to nemohl mít za zlé, protože on si nevedl o mnoho lépe.

Zabiják se zhmotnil přímo před ním s využitím schopnosti, kterou dračí mág velmi dobře znal.

Už tak dobře ovšem neodhadl jeho výdrž – magie měla elementála zničit – ani skutečnost, že mu zabiják byl schopen odpovědět magií o takové intenzitě, jíž vůbec neměl disponovat.

Konečně věděl, s čím se setkal, když se v duchu vydal na průzkum Grim Batolu. Už tehdy měl podezření, ale nebyl ochotný takovou pravdu stoprocentně přijmout.

A teď se ta pravda velmi rychle blížila.

Zabiják čarodějů byl průhledný, fialově modrý stín s náznaky ostnů nebo něčeho jiného ostrého v oblasti ramen a s děsivou, téměř ptačí hlavou. Jedinou věc, která byla na jeho těle skutečně zřetelná, představovaly dvě planoucí bílé oči. Občas se také zdálo, že má paže, ale ty vzápětí zmizely.

Ať již však byla jeho podoba jakákoli, tohle nebyl zabiják, s jakými se Krasus za celou historii Azerothu setkával. Tahle bytost vládla mocnou magií. Velmi mocnou.

Řekněme stejně mocnou jako černý drak?

Mohl by… mohl by za vším stát Deathwing? napadlo Krasa. Koneckonců ve smečce, která na ně tak zběsile zaútočila, byli dračí otroci i drakonid černé letky.

Zavrávoral a snažil se získat čas, zatímco chystal plán, jak na zrůdu vyzrát. Okamžitě na něj zaútočila dvojice šupinatých trpaslíků, ale i když s nimi dračí mág nemohl bojovat přímo, už věděl, jak na ně.

Otevřel ústa a jeho rty i čelisti se protáhly tak, jak to nemohl dokázat žádný smrtelný tvor. Z

hrdla mu vyšlehly plameny a spálily prostor přímo před červy.

Zem vybuchla v bouři ohně, kamení a hlíny, které oba znetvořené trpaslíky zasypaly.

Do paže ho kousl bič. Krasus sebou trhl, ale bolest nebyla tak hrozná. Otočil se a spatřil před sebou drakonida.

„Takže váš pán žije, co?“ obořil se Krasus na protivníka.

Drakonid se jen zasmál. Nedíval se na Krasa, ale kamsi za něj.

Dračí mág zareagoval instinktivně, nicméně i jeho instinkty byly v tuhle chvíli příliš pomalé.

Celou dobu si myslel, že koutkem oka sleduje zabijáka… až nyní zjistil, že to byl jen jeho obraz, stopa, která zůstala na místě, kde předtím byl.

Zabiják nyní stál přímo za ním.

Znovu si bolestně uvědomil, že takhle se obyčejný zabiják čarodějů nechová. Někdo si dal hodně záležet, aby z tohohle udělal dokonalý vražedný stroj.

Krasus se sice nedokázal přeměnit, ale mohl sesílat kouzla. Úspěch v boji proti trpasličím netvorům mu dodal sebevědomí. Nyní se tedy nezaměřil přímo na protivníka, ale na prostor těsně kolem něj.

Než však jeho magie stačila proměnit zemi i vzduch v peklo, ucítil, jak se mu moc vymyká z rukou a proudí přímo do zabijáka a prostřednictvím něj zpět proti němu.

Z takové blízkosti a zcela nepřipravený na skutečnost, že by netvor mohl být schopen vstřebávat kouzla, neměl Krasus šanci se proti vlastní odražené magii bránit. Byl jí zasažen tak prudce, až vylétl do vzduchu a tvrdě dopadl na kamenitou zem. Ta po jeho dopadu vybuchla, což byla další součást původního kouzla, kterým chtěl vražedného elementála vyvést z míry.

Krasus znovu vylétl do vzduchu. Za normálních okolností by mu žádný protivník takhle ublížit nedokázal… ale pokud šlo o Grim Batol, nebylo nic normální.

Dopadl na záda tak omráčený, až tomu sám nemohl uvěřit. Byl neopatrný, velmi neopatrný. A co hůř, zabiják ho přitahoval jako rudý hadr býka.

Drakonid se nad ním sklonil. Černý netvor držel cosi ve spáru a nyní to Krasovi ukázal.

Dračí mág to okamžitě poznal navzdory skutečnosti, že všechno kolem sebe viděl rozmazaně. Byl to drobný zlatý střípek… ale nikoli ten, který před chvílí držel v ruce on sám.

Drakonid se zazubil. Jeho rudý jazyk několikrát hadím způsobem vystřelil ven, když nadšeně prohlásil: „Paní už tě dlouho očekává, velmi dlouho…“

11

Iridi otevřela oči dokořán. Posadila se a vykřikla: „Ne! Neposílejte mě pryč!“

Teprve když to dořekla, uvědomila si, že už není s Krasem ani s mladým modrým. Místo toho ležela v loučemi osvětleném tunelu a všude kolem stáli trpaslíci.

Ne… trpaslíci a ještě jeden poněkud známější tvor. Protože nabyla přesvědčení, že je zajatá, okamžitě přivolala hůl. V okamžiku, kdy ji zvedla, ji však elfka uchopila za zápěstí.

Iridi vyskočila na nohy… nebo se o to alespoň pokusila. Hlavou totiž narazila do nízkého stropu. Mírně omráčená se ztěžka znovu posadila.

Stříbrovlasá elfka jí sebrala hůl a úžasem vytřeštila oči, neboť ta se samozřejmě ihned rozplynula. „Co je tohle za magii?“

„Taková, která tobě rozhodně nikdy sloužit nebude, krvavá elfko…“

„Dívej se očima a přestaň mě laskavě strkat do pytle s těmi prokletými vyvrheli, draenei!“

obořila se na ni. „Patřím k vznešeným elfům…“

Iridi až nyní zaregistrovala, že je skutečně jiná. Už se s příslušníky téhle rasy setkala a nyní si v duchu vynadala, že rozdíl nepoznala hned. Už jen elfčiny oči jí měly stačit, neboť v nich nebyla ani stopa po zlé zelené záři.

„Vznešená elfko… odpusť mi urážku. Mí učitelé by ze mne neměli radost.“

„Takže jsi kněžka.“

„Zkouším se jí stát,“ odpověděla draenei s jistou lítostí, že tomu tak ještě není.

Vznešená elfka jen pokrčila rameny. „Já jsem Vereesa. Trpaslík vedle tebe je Ron, velitel válečníků.“

„Mylady,“ zachraptěl vrásčitý trpaslík.

Iridi si ho prohlížela déle, než asi bylo nutné, ale jen protože si všimla, že Ron zřejmě není tak starý, jak vypadal. Vzápětí jí došlo, že to jistě považuje za nezdvořilé, a odvrátila zrak.

„A tvé jméno?“ připomněla se Vereesa.

„Iridi.“

„Co děláš u Grim Batolu, Iridi?“

„Přišla jsem hledat…“ kněžka se zarazila, neboť si vzpomněla na poslední události, než ztratila vědomí. „Krasus! Ne! Potřebují mou pomoc! Kde jsou…“ Vznešená elfka ji chytila za ramena, dřív než stačila dopovědět větu. „Co jsi říkala? Jaké to bylo jméno?“

„Krasus! Byli jsme přepadeni takovými… šupinatými trpaslíky…“

„Skardynové!“ zabručel Ron. „Ti, co jsme je slyšeli! Šli po vás a po vašem příteli, co?“

„To je teď jedno,“ přerušila ho Vereesa. „Říkala jsi Krasus? Vysoký, bledý, trochu podobný elfovi a s očima, ze kterých je poznat, že je mnohem starší, než vypadá?“

Iridi přikývla. Ron svraštil obočí. „To jméno. Už jsem ho fakt skoro zapomněl. To přece nemůže…“ Hraničářka se naklonila k draenei. „A z tvého pohledu vidím, že moc dobře chápeš, kdo to ve skutečnosti je…“

„Ano.“ Kněžka víc neříkala a pohledem nenápadně zkoumala ostatní trpaslíky.

Vznešená elfka zjevně uhodla její myšlenky. Velmi tichým hlasem řekla: „Rone, už tak jsem toho prozradila až moc. Nemohli bychom si my tři promluvit někde o samotě?“

„Ztraťte se na chvilku někam,“ přikázal Ron ostatním. „Ty taky, Grendo. Máte co dělat, nebo ne?“

Vereesa počkala, až byl i poslední z válečníků z doslechu, a pak tiše řekla Iridi: „Radši budeme i teď jenom šeptat. V tunelech se zvuk šíří hodně dobře a trpaslíci jsou hooodně zvědaví.“

Poslední slova byla vyřčena spíše v žertu. Ron se její poznámce skutečně zasmál, ale nepopřel to.

„Takže je to pravda, mylady?“ zeptal se nakonec. „Tenhle Krasus je stejnej Krasus, kterého si pamatuju? To je fantastický!“

„Fantastický je pro něj skutečně příhodný výraz, Rone. Nevzpomínám si, kolik jsi toho tehdy věděl, ale myslím, že toho bylo dost.“

„Krasus z Kirin Tor,“ opáčil. „A nepletete se, taky vím, že je to ve skutečnosti rudej drak.“

„A co ostatní? Tuší to někdo?“

„Ne, a radši to tak necháme. Na mě se můžete spolehnout.“

Vereesa se zamračila. „Vypadáš jinak, Rone. A občas i jinak mluvíš. Něco se změnilo, a já nevím co.“

„Jestli myslíte to, jak mluvím, tak jsem chvilku dělal prostředníka mezi vašima a lidma. Snažil jsem se líp naučit všechny jejich způsoby. Teď už to nějakou dobu zase nedělám, takže mi vobčas nějaká nadávka ulítne. Ale někdy trochu lituju, že jsem toho nechal, i když to bylo šílený.“ Ukázal si na tvář. „A jestli myslíte to, jak vypadám, tak za to může Grim Batol. Prolízám to tady tak dlouho, až mě ta hora stihla pěkně votrávit. Vostatním jsem to neříkal, ale hodně z těch, co to tady pomohli vyčistit vod orků, umřelo vo moc dřív, než by mělo. Všichni zestárli rychlejc. Já mám asi jenom trošku tužší kořínek, ale zlo požírá i mě.“

„Tak ses neměl vracet.“

„Nemoh jsem místo sebe nechat jít někoho jinýho…“ Vztekle mávl rukou. „Ale to je úplně fuk!

Jestli je tu někde Krasus – Korialstr – Krasus, tak konečně skoncujem s tím, co ten zatracenej Grim Batol zase probudilo.“

Iridi mlčela, ale spíš proto, že jí v hlavě šíleně hučelo. Nyní se jí však konečně podařilo využít vlastních schopností, aby bolest zahnala, a konečně řekla, co chtěla povědět už dřív.

„Krasus s Kalekem jsou v nebezpečí! Nebyli tam jenom skardynové, ale taky dračí muži…“

„Jo, Rask je drakonid a vsadím se, že tam byli i ňácí dračí votroci…“

„Jenže bylo tam i cosi, co Krasus nazval zabijákem…“

Vereesu to zjevně nevyvedlo z míry. „Zabiják by mu neměl dělat potíže…“

Kněžka si vybavila, jak ustaraně se Krasus choval. „Tenhle byl jiný… a Krasus byl zraněný nebo možná chytil nějakou nemoc, která vypadala, že je magické povahy.“ Tím si znovu získala elfeinu plnou pozornost. „Připadalo mi, že ví, co za tím vším je. A nejspíš to i znal, alespoň podle toho, jak se choval.“

„Gimmelova krev…“ vyhrkl Ron. Vyměnili si s Vereesou pohledy. „Nechcete do prdele říct…“

dodal způsobem, na který od něj byla elfka zvyklá.

„To není možné!“ odpověděla stejně vyděšeně. „I když možná… ale ne!“

„Co?“ vyhrkla draenei. „O kom to mluvíte?“

Trpaslík se poškrábal na bradě pahýlem, který mu zbyl místo ruky. „To je vlastně fakt, vy nejste… nepocházíte odsud… vlastně ani z Azerothu. Asi toho černýho netvora vůbec neznáte.“

„Černého netvora? Dračí lidé měli černé šupiny…“

„Jo, protože byli stvořený, aby sloužili jedinému pánovi, a že jsou tady, jenom dokazuje, že by mohl bejt naživu a dělat tohle všecko.“

„Černý drak?“ Kněžka za krátký čas, co byla v Azerothu, o žádném neslyšela, natož aby nějakého viděla, ale dávalo smysl, že by nějaký mohl existovat. „To je tak nebezpečný?“

„Není jen nebezpečný,“ odsekla Vereesa. „On je přímo ztělesněná smrt.“

„Jo,“ potvrdil Ron a v duchu se vrátil do nejtemnějších vzpomínek, co měl. „Jo… klidně je možný, že je Deathwing živej a vrátil se do Grim Batolu…“

*

Krasa mučily noční můry a většina jich byla spojená se vzpomínkami, které by nejraději neměl.

Znovu prožíval dobu, kdy byla jeho milovaná královna a družka v zajetí a mladí, kterým dala život, byli nuceni sloužit orkům. Krasus viděl rudé draky umírat v boji jako psy svých pánů.

Pak se do toho vmísily další obrazy. Jakýsi temným způsobem krásný šlechtic. Démoni Plamenné legie. Shromáždění velkých Aspektů…

Některé ze vzpomínek se neodehrávaly přímo v Grim Batolu, ale všechny se k němu nějakým způsobem vázaly. Krasus se snažil probudit, ale nemohl. Byl příliš slabý. Noční můry – vzpomínky – se zjevovaly dál bez ohledu na jeho utrpení.

A pak konečně zmizely a nahradil je pocit, že není sám… ať již jeho tělo leželo kdekoli.

„Nevypadáš dobře,“ poznamenal posměšně hlas, který Krasa probudil. „A za žádnou cenu nejsem schopen přijít na to, kterému našemu druhu se snažíš podobat…“

Tělem dračího mága projela ostrá bolest. Doslova zavyl a prudce otevřel oči. Bohužel v prvním okamžiku neviděl nic než vlastní slzy.

Pokusil se pohnout rukama nebo nohama a zjistil, že je má spoutané. Obyčejné řetězy by ho normálně nedokázaly zastavit, ale on stále cítil podivnou slabost.

„Ááá, ty jsi vzhůru.“ Postava sklánějící se nad ním byl krvavý elf s téměř sadistickým úsměvem. „Tak to je mnohem lepší. Snažil jsem se být něžný. Koneckonců, měli by se z nás stát přátelé…“

Krasus stočil pohled na hůl, kterou krvavý elf držel v ruce. Byla prakticky identická s tou, již měla Iridi, a dračího mága vlastně ze všeho nejdřív napadlo, že je to ona a draenei chytili stejně jako jeho. Pak si vybavil, co udělal. Poslal ji na jediné místo v blízkosti Grim Batolu, kde mohla být alespoň na chvíli v bezpečí.

To samé už ovšem nemohl říct o Kalekovi.

Mladý modrý ležel, rovněž v řetězech, hned vedle něj.

Kalec byl v bezvědomí. Měl podobu válečníka, nikoli draka, a Krasus na chvíli zadoufal, že věznitelé možná ještě nepoznali, kým ve skutečnosti je.

Krvavý elf bohužel jeho naděje vzápětí rozbil. „Takže vy jste draci… oba… fascinující. To vrhá na věci úplně jiné světlo.“

Krasus neměl čas na sluhy. „Kde je? Kde je tvůj pekelný pán?“

„Pán? Já, Zendarin, nemám pána…“ Krvavý elf namířil hůl Krasovi na hruď, „…a ty bys měl s tou, která ti nabízí jedinou naději přežít, mluvit uctivěji.“

Dračí mág se na něj zahleděl s novým zájmem, ale pak se krvavý elf podíval kamsi za něj.

„Ta si fakt umí vybrat pravou chvíli…“ zabručel. Zendarin znovu zvedl hůl… a proměnil se ve stín.

Krasovy ostré smysly dokázaly krvavého elfa stále rozeznat, ale dračí mág to nedal najevo, ani když viděl, jak průhledná postava rychle odchází z místnosti. Krasus se rychle začal rozhlížet a hledat způsob, jak uniknout.

Jediné, co objevil, byl zřejmě původ jeho slabosti. Přímo nad ním, ovšem mimo jeho dosah, se vznášel malý zlatý střípek. Kouzlo, které ho tam drželo, bylo velmi důmyslné, protože Krasus okamžitě poznal, že dokáže udržet ve vzduchu právě jen tenhle malý kousek.

Vyjma zlatého střepu v místnosti nic pozoruhodného nebylo. Vypovídalo to cosi o sebevědomí jeho věznitele – krvavý elf už mu nepřímo potvrdil, že zde není skutečným pánem – i o identitě té zatím tajemné bytosti.

Cosi v elfových slovech však Krasa mátlo. Těsně před odchodem řekl s tou, nikoli s tím.

S tou…

„Onyxia…“ vydechl dračí mág. Ano, teď už věznitele znal. Prvorozené Deathwingově dceři se nějakým způsobem podařilo přežít. Všechno dávalo dokonalý smysl, až na to, jak se jí tenhle poslední kousek povedl.

Ale jistě, byla přeci pravou dcerou svého otce. Nejenže ho následovala tím, že v doupěti v jižní části Dustwallowských močálů* kladla nová vejce, ale převzala jeho roli v rodu Prestorů.

Ve Stormwindu na sebe vzala podobu lady Katany Prestorové a snažila se všemi prostředky tříštit jednotné vedení Aliance.

Nakonec však přecenila síly a komplot proti králi Varianovi Wrynnovi se obrátil proti ní. Ten ji se skupinou nejstatečnějších válečníků sledoval až do močálů a… třebaže za cenu mnoha životů… zabil. Nebo si to alespoň všichni mysleli.

Byla natolik chytrá, že přelstila i Variana. Onyxia a její bratr byli jedni z nejchytřejších draků, i když se jejich geniální mozky nevydaly správným směrem. Nefarianovi se dokonce podařilo otcovu a sestřinu práci zužitkovat a stvořit chromatické draky**. Pravda, jeho práce vzala za své, když i jeho pravděpodobně zabili stateční válečníci, ale pokud se od něj Onyxia něco naučila, vysvětlovalo by to většinu z toho, co se v poslední době v Grim Batolu odehrávalo.

Jeho pozornost upoutal chrčivý zvuk. Dovnitř vběhla jedna z trpasličích zrůd, jako by se chtěla přesvědčit, že tam vězni stále jsou. Krasa tvor odpuzoval. Takhle zblízka ještě víc připomínal křížence trpaslíka a draka, ovšem tak odporného, že drakonidové a dračí otroci proti němu byli krásní.

Věc nejprve přiběhla ke Kalekovi a hladově si ho prohlédla. Krasus nepochyboval, že je nejen schopna požírat živé tvory, ale že se v tom dokonce vyžívá. Sebral všechny síly, které mu zbyly, a upřeně na zrůdu hleděl tak dlouho, dokud se neotočila k němu.

Runa, kterou měl tvor vypálenou do čela, jasně zazářila. Vzápětí se skřípěním zubů utekl ven.

Krasus ani nečekal, že slabé kouzlo zabere. Jeho cílem bylo netvora trochu vylekat tím, že se vůbec o něco pokusí. Tahle část plánu vyšla, ale on se nyní cítil slabší než dřív.

A daleko víc dán všanc zatracenému zlatému střepu.

Pak ucítil, že se blíží někdo další. Nebylo pochyb o tom, kdo to je. Z takové blízkosti se nemohl mýlit…

Vplula do místnosti jako královna mezi otroky.

Shlédla na Krasa skrz jemný závoj s mírně pobaveným výrazem, ale s maximálním uspokojením, které se jí zračilo v plamenných očích.

„Doufám, že se máš fajn,“ zacukrovala. Její první pohled patřil Kalekovi. „A kdopak je tenhle krásný modrý mladík? Tolik radosti najednou…“

Krasus se zamračil. Tohle nebyla Onyxia, to cítil až příliš zřetelně. Na druhou stranu všechno, co z ní vyzařovalo, vypovídalo o příslušnosti k černé dračí letce a Onyxia měla být jednou z posledních přeživších samic.

Otočila se k němu z profilu, aby si mohl dobře prohlédnout znetvořenou část její tváře.

Krasus, vědomý si skutečnosti, že podobné znetvoření se jistě bude odrážet i v její dračí podobě, si ji představil v jejím skutečném těle.

A teprve v tu chvíli věznitelku poznal.

„Ty jsi přece mrtvá…“ Ještě víc mrtvá než Onyxia nebo její prokletý bratr Nefarian. Rozhodně víc mrtvá, než byl podle něj Deathwing.

Černá lady se hrdelně zasmála. Odhrnula závoj – který byl ve skutečnosti stejnou iluzí jako zbytek její podoby – aby jí mohl přímo pohlédnout do popálené tváře.

„Takže jsem se vůbec nezměnila?“ řekla výsměšně. „Žena ráda slyší, že je stejně krásná jako před lety…“

„Ty by ses změnit nedokázala… myslím tvé zlo, Sintharie.“

„Sintharie… tímhle jménem mi už dlouho nikdo neřekl. Naučila jsem se dávat přednost tomu, které používám v této podobě… Sinestra… protože to nemá nic společného s mým nikým neoplakávaným miláčkem…“ Dračí samice se nad ním sklonila. „Jak dlouho už jsme se neviděli, drahý Korialstraszi? Pět set let? Tisíc? Jak je to dlouho, co jsme se těšili z přítomnosti toho druhého?“

Dračí mág se nesnažil skrývat nenávist. „Pět set ani tisíc let není dost, abych se ti klidně znovu nepodíval do tváře, Sintharie! Znamení, které máš od milovaného Nelthariona, se nikdy nezahojilo, co? A stále to pálí, jako když jste se pářili naposled!“

Sintharia byla víc než černý drak. Byla Deathwingovou první družkou a matkou většiny z jeho prokletých potomků. Onyxia i Nefarian nezdědili šílenství a krutost jen po Strážci země.

Sintharia hrála ve všech plánech svého druha velmi podstatnou roli.

Jenže i ona byla považována za mrtvou. Krasus si na tu dobu pamatoval. Blížilo se to víc tisícům let než pěti stům. A kromě ní měl v následujícím období zahynout i sám Deathwing.

Sintharia však byla naživu a dařilo se jí tak dobře, až byla schopna mezi čaroději Dalaranu rozšířit nakažlivé kouzlo, které způsobovalo, že zasažení přestávali pracovat. Krasa se události osobně dotkly, protože s nimi v podstatě sám skoncoval. Tehdy se domníval, že jeho přičiněním zahynula i Sintharia.

Zase se však ukázalo, že členové Neltharionova rodu umí vyzrát i nad smrtí, pomyslel si dračí mág hořce.

Ohyzdná tvář ženy nebyla důsledkem žádného z jejích komplotů ani nešťastné náhody. Jak už Krasus naznačil, její strašlivé popáleniny způsobilo obyčejné páření se zvráceným Strážcem země. Když se Nelthariona zmocnilo temné šílenství a v jeho těle převládla temná magie, doslova se fyzicky změnil. Jeho tělo neustále hořelo, a to natolik intenzivně, že ani příslušníci jeho rodu nedokázali snést jeho blízkost, natožpak láskyplné objetí.

Sintharia byla jediná z družek, o níž se vědělo, že páření s ním přežila, i když její rozsáhlé popáleniny byly i po staletích stále živé. Snad byly i částečně odpovědné za to, že propadla šílenství srovnatelnému s tím, co postihlo jejího pána. Krasus si rozhodně nezkoušel představit muka, kterými musela projít.

Jakkoli s ní však v tomto ohledu mohl soucítit, v žádném případě ho ani v nejmenším nenapadlo odpustit jí zlo, jehož byla původcem.

„Nedokážeš si vůbec představit tu bolest, žár… který nikdy nemizí,“ odpověděla na jeho poslední slova. Dotkla se rukou zohavené tváře a Krasus si až nyní povšiml, že je stejně popálená i na ní. „Pořád to pálí…“

„A bez ohledu na to se neustále snažíš naplnit jeho sen a očistit svět od všech živých bytostí s výjimkou draků věrných jeho památce? Nebo spíš s výjimkou draků věrných tobě? Hodláš se stát novým bohem Azerothu… vlastně, promiň, bohyní? Sintharia, paní znovu vytvořené černé letky…“

V jejím výrazu se nyní zračilo čisté opovržení, ale nikoli nad ním. „Budeš mne oslovovat Sinestro, ne Sintharie! Téhle prokleté minulosti jsem se už zbavila! V Azerothu žádná nová černá letka nebude! Černá letka je mrtvá a nikdo nad jejím zánikem netruchlí méně než já, Korialstraszi! Nic z ní bych nechtěla vrátit, a už vůbec ne vzpomínky na svého pána nebo na naše parchanty! Opovrhuji jimi – Onyxií, Nefarianem nebo kýmkoli jiným, komu se podařilo přežít jeho šílené plány!“ Sintharia – vlastně Sinestra, opravil se Krasus, který její současnou podobu odděloval od skutečné, jako to ostatně činil i ve vlastním případě – se při pohledu na jeho zmatený výraz zasmála. „Proč by mi mělo záležet na černé letce… když jsem na tento svět přivedla daleko mocnější letku, nový druh draků, ze kterých se skutečně mohou stát bohové?“

Krasus s odpovědí chvíli čekal. Když nakonec promluvil, byla v jeho slovech víc než stopa sarkasmu. „Ano – Sinestro – už jsme se s výsledky tvé práce setkali. Na bohy umřely až příliš snadno.“

„To byl jen první pokus. Pokud bylo na Nefarionových ubohých pokusech v Blackrock Spire něco užitečného, pak to byl nápad, který dostal až úplně na konci – a který už nestačil uskutečnit. Došlo mu, že pro stvoření nové letky nepotřebuje jen novou krev, ale hlavně novou magi . Novou a jedinečnou magii. A já jsem takovou našla…“

„Přízračného draka…“

„Ale, šikovný, Korialstraszi…“ dráždila ho a dál oslovovala skutečným jménem navzdory tomu, že vlastního se zřekla. Černá lady se sklonila, takže její tvář byla nyní jen několik centimetrů od něj. „Výborně… škoda, že jsme si nikdy nebyli natolik blízcí, aby mezi námi bylo něco víc. I když oba víme, jak přísně si každá letka vybírá partnera z vlastních řad, zákaz ‚křížení‘ mezi námi je vlastně jen tradice nebo předsudek, než že by to nebylo možné…“ Když nic neříkal, pokrčila rameny a znovu se narovnala. „Ale to je jedno. Stejně od tebe dostanu, po čem toužím…“

„Jak dlouho už čekáš, že sem ty tvé špatnosti přijdu prozkoumat?“

„Jak dlouho? Můj milý Korialstraszi, tohle jsem plánovala úplně od začátku! Rudá letka je esence života. Copak by něco mohlo lépe povzbudit tvorbu mých dokonalých dětí než část tebe?“

Sinestra se podívala na Kaleka. „Vlastně i na tuhle otázku existuje odpověď, a ty jsi mi ji dokonce laskavě přivedl přímo sem! Esence života spolu s esencí magie! Teď opravdu stvořím bohy. Díky vám dvěma…“

Dračí mág zavrtěl hlavou. „Tvrdíš mi tady, jak nenávidíš Deathwinga, ale on musí být tvůj vzor. Takhle ochotně se poddat šílenství…“

Černá lady zvedla ruku. Krasus zasténal, neboť měl najednou pocit, že doslova utrhla kus z něj.

Sinestra dala ruku znovu dolů. Zatímco Krasus lapal po dechu, žena mu klidně odpověděla: „Ty už taky nějakou dobu trpíš bolestí, protože jsem se tě snažila oslabit, abych tě mohla chytit a snadněji získat, co potřebuji. Budeš ale trpět ještě víc, Korialstraszi, a nebudeš moct dělat nic, maximálně mě prosit, abych na tebe byla hodná…“

„Tohle… ještě není konec, Sinestro! Nefariana posedlost zničila, a ty skončíš stejně!“

„A snad dokonce tvou rukou, ne? Uvědomuješ si, co se to tam nad tebou vznáší? Co jsi sám uchovával v tajnosti a využíval navzdory prohlášení Aspektů, že všechny stopy po existenci tohoto předmětu budou navždy pohřbeny? Moc dobře víš, že nejsi schopen udělat nic, protože i když se síly, které ten předmět obsahoval, vrátily k těm, kdo je kdysi darovali, v jeho střepech stále zůstaly ohromné stopy původní moci.“ Obrátila se k odchodu a jeho si víc nevšimla. Jako by byl nikdo, což – jak si Krasus uvědomoval – byla nyní vlastně pravda.

„Odpočívej, drahý Korialstraszi… brzy tebe i tvého přítele budu potřebovat…“

Nechala ho tam. Chvíli se za ní díval, pozoroval jediný východ z tohoto vězení, a pak obrátil zrak k malému zlatému střepu. Byla pravda, že si ve svém příbytku s jiným kouskem tajně hrál a porušoval tak dokonce i příkaz vlastní královny a paní. Nyní věděl, že se svým způsobem dostal do téhle prekérní situace i proto, že se stal obětí jeho svůdného zla a věřil, že by ho mohl ovládnout a použít jako tajnou zbraň proti domnělému nepříteli.

Jenže ani s nejnepatrnějším zlomkem Duše démona nebylo možno zacházet bez rizika… a bylo dost dobře možné, že kvůli jeho veskrze zlé podstatě a Krasově domýšlivosti nyní oba s Kalekem zahynou a stanou se obětí Sinestřina šílenství…

12

Na Kaleka se usmívala nádherná dívka s vlasy barvy poledního slunce a kynula mu, aby se k ní přivinul. Natáhl ruce, ale pokaždé, když už si myslel, že se jejich prsty dotknou, jako by se mu o kousek vzdálila.

Kalec se k ní zoufale vrhl, ale i když zjevně chtěla, aby se jí dotkl, ani nyní se mu to nepodařilo.

Anveeno… zavolal, třebaže jeho ústa zůstala zavřená.

Pak se kolem ní zhmotnily další postavy. Vysoký a vznešeně vypadající lidský muž… jehož kůže už se rozkládala. Jeho duch se vzápětí rozplynul a nahradil ho stín ohromného kostlivého draka… mrazivého wyrma*. Pak i ten zmizel a na jeho místě se objevil vznešený elf oděný do pestrobarevných a zároveň jaksi temných šatů a klobouku se širokým okrajem.

Kalec zoufale ukázal za Anveenu ve snaze varovat ji před děsivými duchy, a obzvláště před tímhle.

Anveeno… to je Dar’Khan! Je tam Dar’Khan…

„Je tam Dar’Khan!“ zařval.

„Kaleku!“ Zbytky noční můry rozbil Krasův hlas… a vrátil ho do reálného světa, který nebyl o nic lepší.

Oba byli spoutáni řetězy v podzemní kobce, která byla bezpochyby součástí Grim Batolu.

Otočil se ke společníkovi. „Takže velký Korialstrasz zase jednou zachránil svět… nebo že bych se pletl?“

Dračí mág nedal najevo, jestli ho poznámka urazila, a místo toho odpověděl otázkou: „Zdají se ti ty sny často?“

Kalec se otočil na druhou stranu. O tomhle se nehodlal bavit. Jeho spoluzajatec ho však nenechal být. „Jak často se ti o ní zdá, Kaleku?“

Modrý otočil prudce hlavu zpět ke Krasovi. „Pokaždé, když spím nebo když z nějakého důvodu upadnu do bezvědomí jako teď! Dělá ti to radost?“

Krasus zavrtěl hlavou. „Ne.“

Mladší z obou draků si povzdechl. „Jsme v Grim Batolu, že? Chytil nás Deathwing?“

„Ne… Sintharia… nebo spíš Sinestra, jak si nechává říkat, protože nechce mít se svým strašlivým druhem nic společného.“ Dračí mág pak detailně modrému vylíčil předchozí setkání s Deathwingovou družkou.

Většina Kalekovy zloby vůči Krasovi se rychle vypařila a on jen nevěřícně poslouchal.

Nakonec zvedl hlavu k drobnému střípku.

„Kvůli tomuhle jsme tak slabí?“

„Kvůli tomuhle… a taky díky mému mazlíčkovi,“ ozval se jiný hlas.

Oba otočili hlavy ke vchodu, kde nyní stál krvavý elf, kterého Krasus nazval Zendarinem.

Celou chodbu za ním vyplňovala zářící masa energie. Elementál, který mohl být jedině zabijákem čarodějů. Modrý, jenž byl vnímavější vůči všem aspektům magie, okamžitě vycítil, že tohle není obyčejný zabiják čarodějů. Jeho podstata byla dramatickým způsobem změněna… a udělala z něj tvora nebezpečného dokonce i drakům.

Kalec cítil, že by se elementál nejraději přesunul blíž, ale Zendarin ho mávnutím ruky poslal dál do chodby.

„Vyvinuly se u něj pozoruhodné… chutě,“ poznamenal krvavý elf. „V poslední době například hodně připomíná pojídače many.“

„Co chceš?“ zeptal se Krasus.

Zendarin se zazubil. „Chci být váš přítel…“

Kalec si odfrkl.

„Nevěříš mi? V poslední době jsem se dozvěděl hodně věcí, hlavně o naší milé černé lady.

Došlo mi, že bychom se jí mohli společně podívat na zoubek…“

„Hraješ si s ohněm, Zendarine,“ opáčil starší drak, „a my si s tebou hrát nebudeme. To tě nenapadlo, že celou dobu čeká, až ji zradíš?“

„Samozřejmě že ano. Proto je to tak zábavné.“ Oba vězni se na sebe podívali. Kalec čekal, že jeho společník bude vyzvídat, ale vůbec to nevypadalo, že by se Krasus chtěl po téhle jediné možné cestě ke svobodě vydat.

„Co od nás chceš?“ zeptal se nakonec Kalec sám.

Zendarin čekal, jestli Krasus taky něco neřekne, ale když starší drak mlčel, obrátil se krvavý elf k modrému. „Přijde čas, kdy se jí někdo bude muset postavit. Já jsem jen krvavý elf. Ovšem drak by měl být schopen zabavit ji na tak dlouho, jak budu potřebovat…“

„Potřebovat na co?“

„Takže tě to zajímá?“

Kalec vycenil zuby. „Kdyby mě to nezajímalo, vůbec bych s někým tvého druhu nemluvil, ani za těchhle okolností.“

Zendarin se podíval na Krasa. „A co on?“

Dračí mág ani nyní nic neřekl, což Kaleka rozzuřilo. Copak si myslel, že mají tolik možností, aby si mohli dovolit tohohle krvavého elfa odmítnout?

„On nemluví za mě a já nebudu mluvit za něj,“ odsekl modrý. „Já mám zájem. Tedy pokud ti budu stačit.“

„Dva by byli lepší než jeden. Dám ti čas, abys zkusil přítele přesvědčit… ale právě času moc nemáme.“

Zendarin se otočil na podpatku a odešel. Zabiják nešel okamžitě za ním, ale ještě chvíli se zdržel u vchodu, jako by se stále toužil na ně vrhnout. Zmizel, až když na něj krvavý elf zavolal.

„Udělali z malého zla něco hodně vražedného,“ prohlásil Krasus. „Takhle to chodí v Grim Batolu. Zlu se tu nejen daří, ono se tu mění…“

„Zbláznil ses? Proč jsi do toho nechtěl jít s ním?“

„Krvavý elf je moc velký blázen, než abych si s ním byť jenom hrál. Jeho temnota je strašná, ale ta její je tisícinásobně větší. Už jen pokoušet se s ním jednat znamená riskovat víc, než za co to stojí, věř mi.“

Kalec na něj nevěřícně zíral. „Já tě nikdy nepochopím. Ale jak chceš. Jestli se Zendarin vrátí, klidně si tu v řetězech shnij a prohlížej si ten zatracený střep, než tě obětuje, nebo co s námi chce vlastně udělat.“

„Vytváří dračí zrůdu a my ji máme svými životy nasytit…“

„Další důvod využít jakoukoli možnost k útěku, která se naskytne… pokud tedy nemáš vlastní dokonalý plán?“

Dračí mág přimhouřil oči. „Neřekl bych, že dokonalý… vlastně bych to vůbec nenazval výrazem plán… ale… ale možná nakonec něco udělat dokážu…“

Mladší drak čekal, že dostane další vysvětlení, ale Krasus se jen otočil k východu… a hleděl ven.

*

Je zde… Korialstrasz je zde…

Sinestra si tu chvíli znovu vychutnávala. Konečně začínala sklízet plody všech svých intrik, přesně jak celou dobu snila. Nakonec získala víc, než čekala. Toho modrého jí seslal sám osud.

Deathwingova družka přešla k okraji jámy, v níž odpočívalo její oblíbené dítě. Mělo hlad, velký hlad, ale nakonec se naučilo věřit, že dostane najíst v pravý čas a tím pravým způsobem.

„Škoda, že nemohl přijít dřív,“ zašeptala si Sinestra pro sebe, „on nebo ten modrý. Nejlepší by bylo, kdyby jejich esence byly vpraveny přímo do vejce. Nyní rozhodně pomohou, ale už nebudou nedílnou součástí tvorečka. Ts ts ts. Opravdu škoda…“

Ale jsou i další vejce, připomněl jí vnitřní hlas. Ta příští už budou moci těžit ze všeho, z čeho první nemohlo. Bude z nich skutečně mocná odměna za všechny roky utrpení…

„Ano,“ souhlasila nahlas. „Příští generace předčí dokonce i Dargonaxe…“

Když tvor v jámě uslyšel své jméno, slyšitelně se zavrtěl.

„Pšššt, pšššt,“ udělala na něj šílená dračí samice. „Spinkej, drahý Dargonaxi, spinkej… za chvilku bude večeře.“

V jámě se opět rozhostilo ticho. Spokojená Sinestra zavolala dva skardyny.

„Běžte dolů. Víte, co potřebuji. Pak mě najdete v jeskyni u přízračného draka.“

Oba souhlasně zamručeli a odběhli vyplnit její příkaz.

Sinestra se ještě jednou zadívala do černé jámy a pak zamířila do dračí jeskyně. Už teď jasně viděla, co udělá s příštími vejci a jaké nádherné děti se z nich vylíhnou.

„Konečně!“ vydechla černá dračí samice. „Konečně…“

*

Tvor v jámě se znovu pohnul. Už dávno zjistil, že když bude předstírat spánek, může se toho hodně dozvědět. Tentokrát se však dozvěděl možná i víc, než chtěl.

Budoucí snůška vajec… noví bratři a sestry… lepší bratři a sestry…

Dargonax zasyčel.

*

Trpaslíci a jejich dva nečekaní spojenci se tiše blížili ke Grim Batolu. Byla to znovu Vereesa, kdo trval na tom, aby se sem vydali. Ron ji nakonec aspoň přesvědčil, aby počkali do příští noci. Přes den byla tlupa trpaslíků moc nápadná. Hlídky by je snadno objevily, a kromě nich byla kolem i spousta magických nástrah.

Pokud šlo o druhý problém, nabídla jisté řešení Iridi. Jakkoli byla pravda, že krvavý elf její přítomnost dokázal zaregistrovat, měla podezření, že vůbec nerozumí podstatě moci své hole, nebo alespoň ne do té míry jako ona.

„Nemá ji zase tak dlouho. Jistě ji získal těsně před tím, než chytili přízračného draka,“

vysvětlovala ostatním.

Celá podstata přízračného draka Vereesu i trpaslíky šokovala. Dokonce ani Iridi o původu jejich druhu nic nevěděla, snad jen že se najednou objevili v Outlandu a nějakou dobu přímo ohrožovali její lid. Z toho, co zatím viděla a slyšela, to ovšem nevypadalo, že by byli až tak zlí.

Spíš zmatení. Ani oni zřejmě nechápali, co jsou zač a jak vznikli.

Chycený kus nepřestával být cílem jejího hledání. Dokonce se pokusila vyhnat z hlavy všechny myšlenky na druhou hůl, vědoma si skutečnosti, že by jí touha pomstít přítele mohla zkalit jasný úsudek, až ho bude potřebovat. Nyní však chápala, že udělala chybu, že se jen snažila nepřipouštět si, jak ohromnému nebezpečí čelí… a jak nedosažitelný může její cíl být.

Než celá družina opustila bezpečí tunelu, slíbila jí Vereesa tři věci. Ta první byla, že draka určitě najdou. Jestli ho budou muset osvobodit, nebo zabít, to byla otázka, již bude muset zodpovědět, až ho najdou.

„Nemůžeme dovolit, aby ohrožoval ostatní, pokud mu jde o tohle, draenei,“ trvala na svém hraničářka. „A jak všichni dobře víme, nesmíme ani dovolit, aby ho někdo využil k jakýmkoli zrůdným plánům. Jestli se to ukáže jako přijatelná možnost, osvobodíme ho, ale tomuhle zlu musíme říct dost. A podle toho, jak jsi popsala ty dvě zrůdy, tak hodně rychle.“

Druhý ze tří slibů se týkal krvavého elfa. V tomto případě byla Vereesa neoblomná. „Zendarin je můj. Jestli se ti podaří získat zpět jeho hůl a vrátit ji, kam potřebuješ, budiž. Ale bratranec je můj.“

Třetí – a nejdůležitější – slib zněl, že musí najít Krasa a Kaleka. Nejen kvůli jim samotným – za předpokladu, že ještě byli naživu – ale také z prostého důvodu, že jim oba, a obzvláště pak rudý, dávali mnohem větší šanci na úspěch… a na přežití.

Jejich šance nebyly velké, ale Ron byl jako vždy optimista. „Mohlo by to bejt horší. Třebas jako když jsme dobejvali Grim Batol během války! Teď na nás aspoň nečeká armáda orků…“

„Ne, ale jsou tam skardynové, dračí otroci a drakonidé,“ poznamenala jeho zástupkyně Grenda s typickým pragmatismem.

To je však neodradilo víc než všechna ostatní nebezpečí. Trpaslíci, kteří sloužili pod Ronem, se sem vydali s tím, že v případě nutnosti klidně položí život.

Grim Batol byl v každém detailu stejně děsivý, jak jim ho Vereesa popsala. Při pohledu na něj i jí přeběhl mráz po zádech a tajně si přála, aby tu vedle sebe měla Rhonina. Kromě jeho běžných povinností byl však jediný, kdo se v současné době mohl postarat o jejich děti. Hodně jim pomáhala Jalia, rázná porodní bába se šesti vlastními dětmi, která byla pro dvojčata jako druhá máma a babička zároveň. Ta však neměla prostředky, kterými by je dokázala ochránit.

Modlím se, abychom se všichni po tomhle všem znovu setkali, vzkázala v duchu manželovi i dětem. Ale i kdyby se to nepodařilo, udělá elfka všechno, co bude v jejích silách, aby už bratranec její rodinu nikdy neohrozil.

Příliš mnoho členů její rodiny zahynulo v předchozích válkách a krátce po poslední se dozvěděla o děsivém osudu své sestry Sylvanas. Všechny ztráty byly dost hrozné samý o sobě, ale pak se objevili krvaví elfové. Mnoho z příslušníků jejího národa se odvrátilo od tradic a vydalo se po cestě temnoty. Většina z nich se nebyla schopna vypořádat se zkázou Sluneční studny a náhlým pocitem prázdna. Vereesa si vzpomněla, že i ona ten pocit zažila, a nebýt Rhonina, zřejmě by dnes byla jednou z nich. Když se později pocit prázdna občas vrátil, stačil jediný pohled na oba syny, aby jí láska k nim vrátila chuť do života.

Zendarina znala velmi dobře, už když byli oba mladší. Odjakživa byl velmi ambiciózní, ale tehdy byly jeho ambice ještě plné cti. Chtěl se stát důležitým v rámci svého lidu, a to bez ohledu na to, jak obtížné bylo stoupat v přísném kastovním žebříčku vzhůru. Vereesa jeho touhu vždy oceňovala, neboť sama nepatřila k těm, kdo zapadali do dokonalého modelu společnosti vznešených elfů.

Když pak sešel z cesty a proměnil se v krvavého elfa, všechny jeho ambice se obrátily jediným směrem… jeho cílem bylo nyní nashromáždit co nejvíce magie v zoufalé touze utišit neutišitelný hlad a získat takovou moc, aby mohl brát magii i ostatním. Vereesa tu a tam zaslechla cosi o jeho skutcích, ale za prvé jí podobné zprávy připadaly příliš přitažené za vlasy a za druhé je nepovažovala za svůj problém. Jako krvavý elf byl Zendarin součástí Hordy a Aliance s Hordou prakticky neustále válčila. Čekala, že si dříve či později jednoduše ukousne příliš velké sousto a nějaký čaroděj nebo paladin s ním skoncuje.

Jenže pak si Zendarin vybral za další oběť její děti. Rhonin i ona dopředu věděli, že budou výjimečné, protože svazek čaroděje a vznešené elfky byl opravdu vzácný. Nakonec byl jejich potenciál doslova cítit, už když se k nim člověk přiblížil. Hned po jejich narození řekl Rhonin cosi, v čem až nyní spatřila skutečné proroctví.

„Doufám, že vůbec vyrostou,“ prohlásil tehdy rusovlasý čaroděj, když na něj přišla jedna z jeho depresivních nálad. „Opravdu doufám, že budou mít šanci vyrůst…“

Prosté konstatování, ale zároveň esence všech jeho obav.

Vereese, která si připravovala šíp, se to nyní znovu a znovu ozývalo v hlavě. Meč, dárek od manžela na rozloučenou, jí visel u pasu.

„Oči nebo těsně pod čelistí… úplně nahoře na krku,“ řekl jí Ron. „Dračí votroky musíte pozabíjet jako první, a rychle… a ještě líp se nejdřív snažte dostat drakonidy, mylady.“

Hraničářka pečlivě zkoumala prostor před sebou. Jistým způsobem byly její oči ve tmě stejně dobré jako oči trpaslíků. Černé šupiny dračích otroků a drakonidů však nebylo snadné rozeznat. Najít skardyny bylo lehčí, na ty však bylo škoda plýtvat šípy.

Byl to však právě skardyn, kterého objevila jako prvního. Netvor dřepěl na velkém kameni, větřil jako pes a žvýkal kus tmavého masa… v ideálním případě jen ještěrku.

Vereesa natáhla tětivu a vypustila šíp.

Ten vzápětí jako by vyrostl ze skardynovy hrudi. Šupinatý trpaslík vyplivl nedožvýkané sousto a spadl tváří dolů z kamene. Jeho tělo dopadlo s tlumeným žuchnutím, přesně jak elfka čekala.

V okolní tmě spatřila pohyb několika dalších těl. Všechna mířila blíž ke vchodu do jeskyně.

Draenei trpělivě čekala těsně vedle Vereesy. Hraničářka řekla Iridi, aby se za všech okolností držela vedle ní a poslouchala ji na slovo. Iridi ještě nikdy v Grim Batolu nebyla, zatímco vznešená elfka na něj měla pár vzpomínek… a také nočních můr, o kterých nikomu neřekla.

Na vyvýšené kamenné římse se objevil další skardyn. Vereesa tiše zaklela. Skardyny zabíjet nechtěla, ale ani teď neměla jinou možnost. Tenhle byl navíc na místě, kde bude i pro velmi schopnou střelkyni těžké ho dokonale zasáhnout.

Náhle ji draenei položila ruku na rameno a zašeptala: „Já to zkusím.“

Než ji Vereesa stačila zastavit, vydala se kněžka dopředu. Elfka se jen dívala, jak Iridi tiše míří blíž k místu, kde hlídkující skardyn stál. I když se draenei snažila pohybovat co nejopatrněji, Vereesa nechápala, jak je možné, že si jí ještě netvor nevšiml a nespustil poplach. V jednu chvíli se dokonce podíval přímo na ni, ale jako by ji neviděl.

Asi nějaký kněžský trik, usoudila hraničářka. Už slyšela o kněžkách z jiných řádů, které se dokázaly před obětí učinit neviditelnými, nebo dokonce způsobit, že v nich naopak jejich oběť viděla smrtelné nebezpečí.

Iridi vyšplhala až k podivně netečnému strážci. Pak udeřila skardyna hranou ruky zezadu do krku.

Strážce se bez hlesu složil k zemi.

Zpoza kamenů po pravé straně se ozval Ronův tichý signál trpaslíkům, aby postoupili kousek dál. Vchod do jeskyně byl nyní volný, avšak Vereesa si byla vědoma trpaslíkových slov, že se takhle daleko dostali už několikrát a pak je vždy stihla katastrofa.

Pomalu, ale jistě se blížili k cíli. Trpaslíci vyřídili dalšího skardyna a pak i dračího otroka, aniž by na sebe upozornili.

Jdeme pro tebe, Krase, pomyslela si Vereesa v duchu. Jdeme pro tebe. Vzápětí ještě hořce dodala, a pro tebe taky, Zendarine…

Země se zachvěla.

Hraničářka hekla. Musela se chytit velkého kamene vedle sebe, protože půda kolem ní se najednou zvedla, jako by jí otřáslo masivní zemětřesení.

Grim Batol však zůstával nehybný jako mrtvola.

I trpaslíci měli co dělat, aby se udrželi na nohou. Třebaže byli na podobné záchvěvy daleko víc zvyklí, tenhle byl natolik prudký, že i oni museli nedobrovolně padnout na kolena.

Rona nikde neviděla, ale koutkem oka zahlédla Grendu. Trpaslice se snažila dostat k ní.

Mezi oběma ženami se najednou v zemi otevřela trhlina, ze které vyrazily proudy jedovatého plynu tak horkého, že obě musely rychle couvnout.

Z trhliny – i z jiných, které se otevíraly všude kolem nich – najednou začali skákat odporní tvorové.

Tvorové snad stvořeni z rozžhavené skály.

Všechny obklopovala děsivě zlatá záře. Pohybovali se jako loutky směrem k trpaslíkům.

Jejich těla byla z velké části humanoidní, ale chyběla jim tvář, což bylo snad ze všeho nejděsivější.

„Nemrtví!“ vykřikla Grenda.

„To není Pohroma,“ opáčila Vereesa. „To jsou oživlé balvany!“

Tohle byl protivník, jakého nikdo z nich nečekal. Ať už byl jejich pánem kdokoli, musel mít strašlivou moc, když dokázal oživit tuhle masu kamení.

Jeden z trpaslíků máchl po nejbližším netvorovi sekerou. Její hlavice se roztavila a válečník měl co dělat, aby si nepopálil ruce a zbraň včas pustil.

Kamenný tvor překvapivě rychle máchl rukou a zasáhl trpaslíka do hlavy. Trpaslíkův výkřik plný bolesti a utrpení byl milosrdně krátký, ale pohled na jeho bezhlavé tělo všemi ostatními otřásl.

„S těmadle bojovat nemůžem! Je jich moc a zbraně jsou nám na nic!“ Grenda se rozhlédla kolem sebe. „Kde je Ron? Musí dát signál k ústupu!“

Hraničářka ale nechtěla ustupovat. Hodila si luk na záda, tasila meč a vrhla se na nejbližší z oživlých kusů skály.

Čepel snadno pronikla roztaveným tělem. Rhonin měl strach, že by cestou mohla narazit na nebezpečí magické povahy, takže se postaral, aby jí zbraň proti takovým k něčemu byla.

Elementál se rozpadl na dvě poloviny, které se však stále pohybovaly.

Elfka si jich nevšímala a v příští vteřině stejným způsobem zneškodnila druhého elementála.

I tak se ovšem zdálo, že se Grenda v odhadu situace nezmýlila. Ohniví tvorové byli snad všude.

Grenda sice chtěla ustoupit, ale rozhodně to neznamenalo, že by se hned otočila a dala na útěk. Jako zcela loajální válečník čekala na Ronův rozkaz a mezitím se i ona snažila používat svou zbraň, jak nejlépe to šlo. Bohužel jakýkoli kontakt obyčejných trpasličích zbraní se žhavými těly znamenal jejich nevratné poškození.

A co hůř, ohnivých netvorů bylo čím dál víc. K tomu si Vereesa všimla, že se cíleně snaží sehnat trpaslíky dohromady jako stádo ovcí. Zdálo se, že se je ani nesnaží zabíjet, alespoň pokud je k tomu sami vyloženě nepřinutili.

Oni nás chtějí pochytat! uvědomila si elfka zděšeně. Ale proč?

Popravdě, vlastně to ani moc netoužila zjistit. S vědomím, že její zbraň je zřejmě jejich jedinou šancí na únik, přeskočila trhlinu, která ji dělila od Grendy.

„Ať se všichni, co můžou, okamžitě postaví za mě!“ přikázala. „Zkusím nás z toho vysekat!“

„Jenže co Ron! Nemůžu najít Rona!“

„Nebudeme na něho čekat!“ Hraničářku bolelo mluvit takhle o příteli, s nímž toho tolik zažila, ale Vereesa věřila, že by se Ron rozhodl stejně.

Grenda její rozkaz zařvala na ostatní. Trpaslíci, ohánějící se sekerami a meči, aby si alespoň nějak udrželi žhavé protivníky od těla, se rychle seřadili za Vereesu, která likvidovala jednoho nepřítele za druhým. Na všechny strany létaly končetiny a kyrys – a jednou málem i obličej – jí několikrát potřísnila žhavá láva. Ona si však ničeho z toho nevšímala, neboť se jí konečně začalo dařit otevírat cestu ven z obklíčení.

Pak se však země znovu zachvěla a přímo před Vereesou se otevřela další trhlina. Spadlo do ní několik elementálů, to však nic neznamenalo, protože cesta, kterou hraničářka vybrala, se jim najednou uzavřela.

„Musíme na východ!“ zavolala, ale v okamžiku, kdy se tím směrem otočila, přidali se k elementálům skardynové a dračí otroci.

V jejich čele se hnal obzvláště obludný drakonid, který musel být tím, jehož Ron nazval Raskem. Vereesa už chtěla uchopit luk a proklát netvorovi šípem hrdlo, ale nedostala k tomu příležitost.

„Odložte zbraně, a budete žít,“ zahřměl drakonid. Ukázal k tichým a žhavým kamenným netvorům. „Bojujte dál, a oni se postarají o váš konec…“

Vereesa už ani neměla prostor, aby se rozmáchla mečem. Trpaslíci na tom nebyli o mnoho lépe.

Tohle byl jejich konec. Alespoň vznešená elfka o tom byla přesvědčená. Podívala se na Grendu, která měla ve tváři zcela stejný výraz. Přesně jak říkal Rask, měli jen dvě možnosti. A tam, kde byl život, byla i naděje…

„Vodhoďte zbraně,“ přikázala Grenda ostatním. Ani jeden z trpaslíků neprotestoval.

Také Vereesa odhodila meč. Jen se modlila, aby právě neodsoudila všechny k rychlé smrti.

V okamžiku, kdy se družina vzdala, se kamenní strážci rozpadli. Jejich těla se proměnila ve žhavou lávu, která před zraky užaslých trpaslíků stekla zpět do trhlin.

Na jejich místo se rychle postavili skardynové a dračí otroci. Několik z nich rychle posbíralo odhozené zbraně vzdálených bratranců a ještě u toho stačili vztekle syčet a cenit zuby, jako by dávali najevo, jaký mají hlad.

Jeden se ohnul pro Vereesin meč, ale Rask právě přikázal: „Do jam v podzemí. Rozkaz paní…“

Chtěli se dostat do podzemní části Grim Batolu a jejich přání se nyní mělo vyplnit, ovšem rozhodně ne způsobem, jaký by se jim zamlouval. Vereesa v duchu nadávala a zároveň žasla nad mocí tajemné paní, o níž drakonid mluvil. Podoba jejích ohnivých služebníků rozhodně dávala tušit, že by za vším mohl být černý drak. Byla to Onyxia, Deathwingova dcera? Určitě ne, protože Rhonin říkal, že mu různé zdroje nezávisle na sobě potvrdily její smrt. Jenže jaký jiný drak by mohl velet černému drakonidovi a takovému množství otroků? Rask říkal „paní“, což vylučovalo samotného Deathwinga nebo jeho syna Nefariana.

Otec, syn, dcera…

Ale co matka!

Hraničářka si najednou přála, aby se nerozhodla tak snadno vzdát. Představila si, jak na ně v nitru Grim Batolu čeká některá z Deathwingovýeh družek, respektive napadala ji jediná – Sintharia.

Přesvědčila trpaslíky, aby se vydali na milost družce šíleného Strážce země.

Vereesa si nenápadně sáhla pod kyrys, kde měla ukrytou dýku. Doufala, že když má nyní proti sobě jen živé nepřátele, bude schopna vyvolat zmatek a někteří ze zajatých trpaslíků budou mít alespoň malou šanci uniknout…

Hrdla se jí dotkl hrot jejího vlastního meče. Žár ze stále žhavé zbraně způsobil, že jí na těle vyrašily krůpěje potu.

„Dýku nebo hlavu,“ zasmál se Rask, „každopádně jedna z nich teď spadne na zem…“

Hraničářka dýku zahodila. Jeden ze skardynů ji rychle sebral a pak ji moudře podal drakonidovi.

„Chytrá,“ řekl Rask a zastrčil si dýku za opasek, který mu obepínal šupinaté tělo.

Zajatci dál kráčeli ke vchodu do jeskyně.

*

Shora všechno sledoval jeden z útočníků, kterého si drakonid nevšiml. Iridi pro Vereesu a ostatní nemohla teď nic udělat, i když už málem slezla dolů a zkusila to. Nakonec se však draenei rozhodla, že jim pomůže víc, když je teď nechá být.

Kněžka se rozhlédla. O kus výš byl ve skále další otvor. Dostat se k němu znamenalo absolvovat nebezpečný výstup, ale byla to nejlepší šance proniknout do nitra hory.

Iridi nechala zmizet hůl a začala šplhat po skále jako pavouk. Nedělala si iluze. Měla proti sobě mocného a zlého protivníka, rozhodně horšího než krvavého elfa, který sám o sobě způsobil mnohem víc horších skutků, než by kdy považovala za možné. Ale oni měli jen ji. Už od samého začátku cesty cítila, že v určitém okamžiku bude muset učinit zásadní rozhodnutí, na němž bude záviset osud mnoha jiných. Tohle byl ten okamžik.

Krasus, Kalec, Vereesa i trpaslíci byli nyní zajatci. Připadalo jí jasné, že musí jednoho z nich najít a osvobodit. A přesně jak naznačila hraničářka, největší smysl dávalo osvobodit Krasa.

Jenže už v okamžiku, kdy se dostala ke vchodu do jeskyně, věděla nade vší pochybnost, že ze všeho nejdřív začne hledat přízračného draka…

13

,,Cítíš to?“ zeptal se Kalec Krasa. „Něco se děje v bezprostřední blízkosti hory…“

Dračí mág neodpovídal a jeho pozornost byla stejně jako předtím upřena pouze na vchod do místnosti.

Jeho mlčení nyní rozzuřilo modrého ještě víc než kdy předtím. Už se nejméně tucetkrát pokusil přimět staršího draka, aby promluvil, ale Krasus nikdy dokonce ani nekývl hlavou.

Seděl jako socha, a přestože Kalec chápal, že má jeho společník něco za lubem, několikrát mu jasně naznačil, že by považoval za užitečné, kdyby se obtěžoval seznámit ho s detaily.

Krasus věděl, že se Kalec stále drží nabídky krvavého elfa, i když měl samozřejmě v úmyslu využívat ho jen do chvíle, kdy dostane situaci pod kontrolu. Dávalo to smysl, ale ne v okamžiku, kdy by si uvědomil, že skutečným zlem v Grim Batolu je Sinestra.

A tak se Krasus s Kalekem nesnažil přít, ale raději pracoval na něčem, co mělo možná ještě menší naději na úspěch.

„Nejsme o nic lepší…“ poznamenal modrý trpce.

Navzdory tomu, že byl Krasus zabrán do svého plánu, zvědavost mu tentokrát nedala, a tak se zeptal: „Co tím myslíš?“

„Můj pán Malygos, když je nyní znovu v pořádku, nemá pro smrtelné rasy a jejich neustálé zneužívání magie jediné dobré slovo. Prohlašuje, že jen draci jsou hodni a schopni vládnout magií správně.“ Kalec zavrtěl hlavou. „Ale zrovna teď mi připadá, že jí právě draci vládnou mnohem hůř než všichni ostatní…“

Krasus už chtěl odpovědět, ale v tu chvíli ucítil, jak se chodbou směrem k nim cosi pohybuje.

Nevyzařovala z toho magie, která prostupovala Zendarinem, jeho zabijákem, nebo dokonce jí.

Snad to tedy mohl konečně být ten, v koho doufal.

Objevil se skardyn.

Místo aby byl Krasus zklamaný, jeho naděje vzrostly. Zachrčel podobným způsobem, jakým komunikovali tihle tvorové.

Šupinatý trpaslík se na něj podíval.

Krasus zachytil jeho pohled… a už ho nepustil. Ani k tomu nepotřeboval magii, stačila síla vůle.

Směrem od Kaleka se ozval krátký přidušený zvuk. Modrý najednou pochopil, co má starší druh v úmyslu.

Skardyn stál několik vteřin zcela nehybně a jen se dál díval Krasovi do očí. Pak pomalu vešel.

Nešel však ke Krasovi, nýbrž k nejbližší stěně. Aniž by na okamžik přerušil oční kontakt s dračím mágem, začal šplhat nahoru.

Krasus ho vedl pohledem. V průběhu několika tisíciletí se stal v umění mesmerismu skutečně velmi zběhlým. Tuhle konkrétní schopnost využíval jen velmi vzácně, neboť se mu příčilo kohokoli si podobně zotročovat, byť třebas jen na krátkou chvíli, ale byly chvíle, kdy to bylo nezbytné.

Skardyn šplhal navzdory své postavě velmi obratně, což nebylo příliš překvapivé, neboť celý život strávil v jeskyních Grim Batolu. Krasus ho nechal šplhat, až byl téměř pod stropem.

V tu chvíli obrátil pohled ke střepu vznášejícímu se ve vzduchu.

Skardyn skočil.

Těžké trpaslíkovo tělo se na okamžik stalo jediným pozadím za zlatým střepem. Jakmile se ho dotklo, i ono se celé zalilo zlatou září. Ani přes strašlivou bolest, kterou musel tvor cítit, však střep nepustil. Skardyn i se střepem dopadli na zem.

„Žije ještě?“ zeptal se Kalec.

„Jeho smrt byla nevyhnutelná,“ odpověděl dračí mág poněkud smutně. Jako tvor, který sloužil životu a chránil ho, litoval každého okamžiku, kdy byl donucen podobně chladně zacházet se životy jiných, třebas by to byli tvorové jako tento. Rychle však výčitky hodil za hlavu a zeptal se Kaleka: „Cítíš rozdíl?“ Kalec se nejprve netvářil, jako by úplně chápal, na co se ho Krasus ptá.

Pak se však modrý zamračil.

„Ten střep… jeho vliv je menší… jenom o trošku, ale cítím to.“

„Přesně takhle jsem to zamýšlel. Stejná runa, která dělá tvora imunního vůči většině magie, z něj dělá i tlumič moci střepu.“

Kalec zatřásl řetězy. Krasus ucítil, že se snaží použít magii, ale k ničemu to nebylo.

„Takhle nic nezmůžeš,“ vysvětloval rudý.

Kalec se zamračil. „Tak na co to celé je, starochu? Proč ses vůbec obtěžoval, když se z téhle jeskyně stejně nedostaneme?“

„Ale ano… jen musíme spojit síly.“

Modrý drak se netvářil přesvědčeně. „Jenže kromě střepu nás oslabuje i jiná síla… a tebe dokonce víc než mě, Korialstraszi.“

„To tě nemusí zajímat. Sinestra se dlouho připravovala speciálně na můj příchod, protože věděla – jak bys to asi řekl i ty – že musím do všeho strkat nos. Cestou sem mě přepadla bouře, mořský netvor a magie různých temných tvorů, včetně nagaů, kteří zřejmě dostali na výběr buď jí sloužit, nebo strašlivě trpět. Všechno tohle, včetně rány, která se ne a ne zahojit, mě mělo natolik oslabit, abych, až se dostanu sem, byl k poražení. A já jsem na to všechno naletěl.“

Krasus se v rámci možností narovnal. „Ale nejsem tak slabý, jak si možná oba myslíte… a proto když spojíme síly, měli bychom se alespoň dostat z těchhle řetězů.“

„Copak nás tu drží něco jiného?“ odsekl Kalec, zatímco se připravoval.

„Mám tušení, že ano, ale vyslovit to nahlas by jen znamenalo zvětšit naši nejistotu. Pokud se dostaneme z jeskyně, snad se nám podaří vypořádat i se vším ostatním.“

„Tajemný jako vždy. Tvá královna musí milovat záhady…“

Krasus nedal najevo, že mu poslední poznámka zabodla do srdce hluboké drápy lítosti.

Rudý si vůbec nebyl jistý, že přežijí a že se ještě někdy dostane zpět ke královně. Pravda, v podobně nebezpečných situacích se ocitl již mnohokrát, ale jako by ho stáří pomalu dohánělo.

To ovšem neznamenalo, že by se hodlal vzdát role ochránce Azerothu, kterou si sám vybral.

Té ho zbaví až smrt.

„Musíme nyní spojit mysli,“ řekl Kalekovi.

Po něčem takovém modrý rozhodně netoužil, ale přikývl a zavřel oči. Krasus udělal totéž.

Magie modrého draka byla jiná než rudého, ale i Krasa překvapilo, jak jedinečnou podobu moc jeho mladšího společníka má. Na jeho magii bylo cosi, co nepřipomínalo žádného z modrých, které Krasus potkal. A to včetně samotného Malygose.

A pak Krasus pochopil, čím je Kalec tak jedinečný nejen v rámci modré letky, ale mezi všemi draky.

V jeho magii byla stopa moci Sluneční studny.

Kalec sám o tom neměl tušení, to bylo Krasovi okamžitě jasné. Vliv téhle magie byl nepatrný a skrýval se velmi hluboko. Stal se tak nedílnou součástí podstaty modrého draka, že Krasa nenapadlo jiné vysvětlení, než že to někdo musel udělat schválně.

Než se Anveena odebrala završit svůj osud, zanechala hrdinovi dárek na rozloučenou z pravé lásky. Aniž by si to Kalec uvědomoval, zůstane navždy s ním, dokonce i v nejhorších časech.

Určitým způsobem si ti dva byli bližší než on s Alexstraszou.

Cítil, jak Kalec začal být netrpělivý, neboť samozřejmě netušil, co Krasus objevil. Anveena měla dobrý důvod nic mu neříct a rudý to respektoval.

Soustředil se a spojil veškerou moc, kterou ještě dokázal sebrat, s tou svého spoluvězně.

Společně se zaměřili na pouta, jež držela Kaleka. Takhle to rozhodl Krasus. Kdyby se něco stalo, chtěl, aby se alespoň modrému podařilo uprchnout a varovat dračí letky.

Nejprve se nedělo nic. I v jejich poutech byla magie. Naštěstí jí nebylo mnoho. Kdosi zjevně předpokládal, že střep sám o sobě bude stačit. Krasus s Kalekem našli v kouzlu slabý spoj a přetrhli ho.

Modrý měl najednou volné zápěstí.

Odstranit ostatní pouta už pak bylo relativně snadné. Během minuty stáli oba na nohou, jakkoli poněkud bolavých.

„A co teď, Korialstraszi?“ zeptal se Kalec, který neustále tvrdošíjně nazýval společníka skutečným dračím jménem, ne tím, které si zvolil pro tuto alternativní identitu. Krasus vždy dával přednost jménu, jež odpovídalo fyzické podobě, což mladší drak zjevně nedokázal pochopit. „Vezmeme ten střep?“

„Mně to trvalo měsíc a nejdřív jsem se musel naučit kouzla, díky kterým jsem ho vůbec mohl držet v ruce. Sinestra se jistě postarala, aby jí ho nikdo nedokázal sebrat.“ Odkopl skardynovo tělo. Střep mu ošklivě popálil hruď. „Můžeme s ním dělat jedinou věc – nechat ho tady.“

„To se mi moc nelíbí.“

„Ani mně…“ Navzdory vlastním slovům se však Krasus otočil k východu, jako by pro něj střep přestal existovat. Kalec po chvíli vyrazil za ním.

„Tak kudy asi ven?“ zeptal se modrý na chodbě.

„To je mi teď jedno. Mě zajímá, kudy dál dovnitř.“

Kalec se nad tím zamyslel a přikývl. „Jistě.“

„Musíme se dostat k jejímu zajatci, k přízračnému drakovi, jak ho nazvala Iridi. Musíme se rozhodnout, jestli je bezpečné ho pustit, nebo jestli a jak ho co nejrychleji zneškodnit.“

„To nebude lehká volba, když uvážím, kolik nám zbylo sil.“

„A to je druhá věc, kterou musíme najít, a podle mě nebude daleko od draka. Úlomek Duše démona byl dost silný, aby nás oba zneškodnil, ale z téhle hory vyzařuje zlo, které zabilo spousty mých druhů. Na to nestačí malý střípek, byť by byl třeba z Duše démona. Sinestra musí mít něco daleko mocnějšího.“

Mladší drak souhlasil. „Asi se v určitém bodě budeme muset rozdělit.“

„Vidím, že po mé společnosti příliš netoužíš, takže až ta chvíle opravdu nadejde, jistě ti to nebude dělat potíže.“

Kalec se rozesmál, ale rychle zase přestal, když si uvědomil, že Krasus nežertuje.

Dračí mág se mezitím rozhodl, jak se nejlépe dostanou na místo, kam chtěli. V minulosti už část Grim Batolu prošel, ale přetrvávající slabost částečně ovlivňovala i jeho paměť.

„Tudy,“ řekl a ukázal směrem, kterým naposledy viděli odcházet Zendarina.

Kalec zvážněl. „Dám na tebe.“

„Zvládneš vytvořit štít, který by nás skryl před Sinestřinými smysly?“

„Ano, ale byl by hodně slabý, Korialstraszi.“

Dračí mág přemýšlel za chůze. „Je nyní velmi soustředěná na práci. Možná by nám mohl pomoci i slabý štít.“

Mladší drak před sebou nakreslil ve vzduchu kruh. Krasus by to možná zvládl sám, ale už tak obětoval velkou část zbývajících sil, aby odhalil případné nebezpečí, jež by mohlo číhat před nimi.

Kruh, který Kalec nakreslil, rychle vyplnil chodbu. Následně se nafoukl a proměnil v kouli, která v sobě oba dračí samce skryla. Zároveň postupně přestávala být viditelná, až nakonec zmizela úplně.

„Když už nic, měl by nás skrýt před drakonidy a dračími otroky,“ poznamenal modrý. „A možná i před krvavým elfem a upraveným zabijákem.“

„Jestli máš pravdu, pak to rozhodně bude pomoc…“

Chodby byly z velké části neosvětlené, ale ani jednomu z draků to příliš nevadilo. Stačilo jim slabé světlo, které vydávaly krystaly zasazené do stěn.

„Jak hluboko jeskyně a tunely vedou?“ zeptal se tiše Kalec.

„Nevím o žádném tvorovi, živém ani mrtvém, který by ti na to uměl odpovědět. Jedině snad Deathwing. Dokonce ani orkové se nedostali moc hluboko.“

„Ani draci?“

„Ani draci… opravdu snad až na Deathwinga, protože šílení často přežijí i to, co příčetní považují za sebevraždu.“ Krasus nedodal, že v závislosti na tom, jak se události vyvinou, bude možná další, kdo se do hlubin pod Grim Batolem podívá.

Nějakou dobu šli prakticky neměnnou chodbou, ovšem ta se pak větvila na tři. Krasus se na křižovatce zastavil a větřil.

„Ze všech chodeb cítím pach skardynů, což mi znemožňuje dál je prozkoumat. Můžeme se ale rozhodnout podle toho, co vidíme. Tunel napravo bezpochyby povede zpátky nahoru. Ten před námi jako by se svažoval o patro níž a mohl by nás nakonec zavést k cíli, ale nejsem schopen říct, jestli máme jít tudy, nebo si vybrat ten nalevo…“

Celou horou otřásl strašlivý řev plný bolesti. Krasus i modrý se přitiskli ke stěně, neboť ze stropu se uvolnil kus skály.

Řev ustal. Chvění jen o zlomek vteřiny později. „To bylo zleva, Korialstraszi.“

„Ano, máme jasno.“

Oba se pomalu plížili zvoleným směrem. Krasus by nejraději postupoval rychleji, ale protože ani jeden z nich nebyl ve stavu, kdy by se mohl přímo utkat se Sinestrou, museli být velmi, velmi opatrní.

Náhle se ozval další řev a tentokrát se zachvěl i sám Krasus. Nic takového nikdy neslyšel, dokonce ani od draka.

Dokonce ani od dvou zrůd, s nimiž předtím bojovali.

*

„Co… co to je?“

„Vypadá to, že má Sinestra nové děťátko…“ Kalec se na něj vyděšeně podíval. „Myslíš něco jako ta dvě, co jsme na ně narazili venku?“

„Spíš si myslím, že ti dva mu nebudou sahat ani po kotníky. Určitě nebude chtít udělat stejnou chybu dvakrát.“ Chvíli přemýšlel. „Řev se ozval zhruba ze stejného směru jako ten první.“

„Tohle ale znělo, jako by to bylo blíž.“

„Pravda…“ Ještě chvíli počkali, ale žádný další řev už nenásledoval. Místo toho zaslechli hlasy.

Oba draci se bez jediného slova rozběhli zpátky.

Krasus ukázal na temný vedlejší tunel. Pokud ho smysly neklamaly, nikdo ho dlouho nepoužil.

Kalec kolem nich držel štít. Oba se nakonec zastavili u další křižovatky a znehybněli.

Blízko nich byl černý drak. Velmi blízko. Krasus se připravil k boji z posledních sil, které mu zbyly. Úzké tunely bránily kterémukoli drakovi, aby se přeměnil do skutečné podoby, to však Sinestře nezabrání zaútočit na ně mocí, jíž se v tuto chvíli nemohli vyrovnat, ani kdyby znovu spojili síly.

Pak však hlasy i pocit přítomnosti Deathwingovy družky zmizely. Krasus čekal déle, než bylo nutné, pak se vydal zpátky k hlavnímu tunelu.

S Kalekem těsně v patách zamířil k místu, odkud slyšeli řev. Vešli do další síně, která v Krasovi okamžitě vyvolala pocit nebezpečí. Na jedné straně zela hluboká jáma, jež končila kdesi hluboko v temnotě. Dračí mág se nad ni opatrně naklonil, ale přes veškerou snahu necítil nic než všudypřítomné zlo prostupující celý Grim Batol.

„To je podivné,“ zašeptal Krasus společníkovi. „Myslel jsem si, že…“

Kalec ho najednou chytil za paži a ukázal dopředu.

Na druhé straně síně do ní vešli dva dračí otroci.

Ti byli víc vyděšení než oba uprchlí vězni. Kalec se na ně rychle vrhl a v ruce už svíral magický meč. Zářil poněkud slaběji, než jak by podle Krasa měl, ale i tak prošel tvrdými šupinami prvního z dračích otroků dost hluboko, aby ho ošklivě poranil. Než se netvor vzpamatoval, proťala mu druhá Kalekova rána paži i hrudník.

První ze strážných se zhroutil na zem, ovšem jeho kolega už otevíral tlamu, aby zavolal na poplach. Krasus udělal rychlé gesto a doufal, že mu zbylo dost sil, aby v tom otrokovi zabránil.

A skutečně… z protáhlé strážcovy tlamy žádný zvuk nevyšel. Netvor zuřivě udeřil sekerou do skály, ale ani nyní nebylo nic slyšet.

Kalec se na druhého dračího otroka vrhl s vražedným výrazem. Najednou měl před sebou netvorovu sekeru, ovšem jeho meč vzápětí uťal její hlavu od topůrka.

Ještě než strážný zaregistroval, že má zbraň zničenou, Kalec máchl mečem podruhé.

Na zem spadl protivníkův čenich.

Obludný strážný zavrávoral. Taková rána byla strašlivá i pro tohoto čtyřnohého obra, bez ohledu na to, že meč ránu okamžitě zacelil. Dračí otrok se chytil za znetvořenou tvář.

V ten samý okamžik mu však modrý drak probodl hruď.

Krasus přiskočil ke Kalekovi, který ztěžka oddychoval, ovšem nikoli námahou. Starší drak viděl, že mladší druh si před chvílí musel znovu prožít nějaký vyhrocený okamžik z minulosti.

„Musíme se jich rychle zbavit,“ zašeptal mu Krasus spíš proto, aby ho probral, než že by považoval za nutné něco takového zdůrazňovat.

„Ta díra vypadá docela příhodně.“ Kalec vytvořil namodralou světelnou kouli. Pak ji poslal dolů do jámy, ale když ani po chvíli nedohlédl na dno, přivolal ji zpět. „Je obrovská… a na pravé straně úplně kolmá, Krase. Lepší místo pro ty dva nenajdeme.“

Krasus neprotestoval. Čím hlouběji do útrob Grim Batolu těla odhodí, tím menší pravděpodobnost bude, že je někdo najde. Zmizení dvou strážných zřejmě nezůstane bez povšimnutí, ale než někdo zjistí, co se vlastně stalo, získají uprchlíci drahocenný čas.

Kalec stiskl zuby námahou a s pomocí magie shodil prvního dračího otroka přes okraj jámy Následně se společně s Krasem stejným způsobem zbavili i druhého. Teprve pak uslyšeli dopadnout na dno prvního.

Kalec se ušklíbl. „Rozhodně je dost hluboká.“

Krasus přikývl, ale nějak znervózněl ještě víc. Najednou měl naléhavé nutkání dostat se z téhle síně okamžitě ven.

Druhý drak si toho povšiml. „Co se děje?“

„Ta místnost není opuštěná…“ Rudý odtáhl mladšího společníka od okraje jámy. „Druhý řev musel přijít odněkud zblízka, Kaleku.“

„No a?“

Nepříjemný pocit zesílil. Krasus měl pocit, jako by je něco sledovalo a posuzovalo.

Znovu se zadíval do temnoty v jámě.

„Pojď! Rychle!“

Oba uslyšeli hluboký, zlověstný zvuk, který jimi otřásl. Byl to smích, který sliboval strašlivé věci, jimž by ani draci nedokázali čelit.

Z jámy se vynořila chapadla tvořená temnou, děsivě fialovou energií. Purpurové světlo ještě samo o sobě nebylo útokem, jen předznamenávalo příchod čehosi daleko strašlivějšího.

Kalec najednou upadl. Jeho tělo začalo pozadu klouzat k jámě, jako by ho táhla neviditelná ruka. Krasus ho chytil a zatáhl. V tu samou chvíli ovšem ucítil, jak i jeho něco táhne k jámě.

„Pusť mě!“ zařval modrý. „Pusť mě!“

„Nikdy!“

Kalekovy nohy se dostaly přes okraj jámy. Krasus pochyboval, že se mu navzdory tomu, že se snažil ze všech sil, podaří kteréhokoli z nich zachránit.

Pak cosi s modrým drakem prudce škublo.

Krasus ho neudržel.

Kalec s hlasitým řevem zmizel v záplavě zlověstného světla šířícího se z hlubiny.

Krasus cítil, jak i on je tažen čím dál blíž k záhubě.

I jeho nohy už se dostaly přes okraj. Bylo mu jasné, že v příštím okamžiku se připojí k nešťastnému modrému.

A pak… nebezpečí zmizelo stejně náhle, jako se objevilo. Pocit, že se z jámy každým okamžikem vynoří něco obrovského, se rozplynul. Temná ametystová záře pohasla.

Krasus těžce oddychoval a zuřivě se plazil pryč. Ne však zase příliš daleko, protože stále doufal, že Kalec mohl přežít. Rudý si dřepl a soustředil se na jámu…

Vzápětí vylétl do vzduchu odhozený prudkým výbuchem, k němuž došlo na druhé straně síně. Narazil do zdi a napůl omráčený sklouzl na zem.

Nad ním se tyčila Sinestra. Byl na ni strašlivý pohled, neboť nyní odhodila i poslední zbytky předstírané zdvořilosti.

„Děláš potíže,“ prohlásila Deathwingova družka tiše.

V rukou držela malou krabičku, děsivou věc se čtyřmi šikmými stěnami, které vypadaly, jako by byly vytvořené z černých a rudých krystalů pulzujících temným světlem v rytmu lidského dechu. Čelní strana byla nejužší, dvě boční nejdelší. Na víku byly vyobrazeny krystaly, které společně vytvářely obrazec shodný s tvarem skříňky a které ke Krasově hrůze dokonale prozrazovaly její původ i účel. Symbol představoval sopku, prastaré znamení pro moc země…

a černou letku, jejíž pán tento předmět vytvořil.

Byla to chrysalunová komora…

Sinestra z poloviny odklopila víko – dál to ani nešlo – a odhalila prostor ve tvaru písmene V, který byl akorát tak velký, aby se do něj vešel ořech nebo něco podobné velikosti.

Krasus zvedl ruku v marné snaze odvrátit nevyhnutelné.

Chrysalunová komora dračího mága pohltila. Víko se samo zaklaplo a krystaly znovu rozehrály představení tolik připomínající dech lidského tvora.

Sinestra si dala skříňku pod paži a otočila se k jámě. Nahnula se přes okraj.

Dargonax se nervózně pohnul.

„Zlobil jsi,“ zašeptala ke svému výtvoru, k dokonalému dítěti. „Taková škoda! Budu pro tebe muset vymyslet trest…“

„Odpuuuusť…“ odpověděl přízračný hlas jako vítr za velmi chladného dne.

„Tvé první slovo!“ Její hněv se rázem rozplynul. „Řekl jsi první slovo… to je nádhera… už jsi skoro velký…“

Sinestra pohlédla na chrysalunovou komoru a pak zpět do jámy.

Chvíli se do ní zamyšleně dívala, pak se zasmála a odnesla magické vězení ven ze síně.

Její dítě bylo téměř připravené opustit jesle. Musela toho spoustu připravit.

*

Krajina, v níž byli Vereesa i trpaslíci chyceni, zůstávala mrtvolně tichá. Trhliny v zemi byly otevřené a dál z nich proudily výpary síry.

Ani pár pevných kožených bot nově příchozího nedělal nijak velký hluk. Rozhlédl se kolem sebe, prozkoumal scénu totální zkázy, zavrtěl hlavou a pokračoval v hledání jedné konkrétní věci, která tu někde musela ležet.

Byla tu. Cítil ji. Cítil ji, neboť byla jeho součástí stejně jako součástí jí.

Kromě toho samozřejmě vnímal i zlo šířící se z hory. Byli tu tvorové, kteří by měli sledovat každý jeho krok, ale nedělali to, protože jim řekl, aby se dívali jinam.

Přišel sem připravený na nejhorší, a to skutečně také našel. Nebyl však odkázaný jen na své triky, disponoval i silou, kterou na něj přenesli ostatní. Byla to ironie, ale když odhalil skutečnou identitu, mohl od nich žádat cokoli a oni by mu to ochotně dali.

Jenže pak se spousta věcí změnila. Připadalo mu zajímavé, že jedna z nejzakořeněnějších pravd v Azerothu bylo vědomí, že v Grim Batolu je zlo. Všichni to věděli s takovou jistotou, že to bylo téměř uklidňující.

Najednou zaznamenal přítomnost toho, co hledal. Z představy, že to za okamžik najde, se celý zachvěl. Vedle předmětu leželo cosi nehybného. Mohla to být…

Nikdy nedával majetek na první místo a i nyní se rozběhl k bezvládnému tělu poháněn vším, co pro něj znamenalo.

„Díky!“ oddechl si. Nebyla to ona, jen hromada hlíny a kamení ve tvaru, který ho dokázal zmást.

Pod ní však našel to, z čeho se mu rozbušilo srdce. Opatrně talisman zvedl. Roztržený řetízek z něj visel, jako by byl mrtvý. Po všem úsilí, které věnoval tomu, aby je předmět bez ohledu na vzdálenost spojoval, nebyl nyní o nic užitečnější než kterýkoli z kamenů rozházených kolem.

Znovu se rozhlédl, ale nikde po ní neviděl ani stopu. Netušil, kde jeho Vereesa je.

Čaroděj Rhonin zaklel.

14

Přízračný drak byl blízko. Iridi ho cítila lépe než kteréhokoli jiného tvora kolem sebe. Ale koneckonců, oba byli přece na tomhle světě cizinci. Oba přišli z Outlandu.

Když byla nyní tak blízko, musela se sama sebe ptát, co vlastně od toho tvora čeká.

Nemyslela si náhodou, že jí bude vděčný? Draenei a přízrační draci se nikdy nepřátelili víc než jiné rasy. Podle toho, co o nich Iridi věděla, ji s největší pravděpodobností sežere.

Něco uvnitř ní však trvalo na tom, aby se k němu zkusila dostat.

Přitisknutá ke stěně se pomalu vyklonila zpoza rohu. Díky výcviku kněžky byla pro skardyny téměř neviditelná. Přímo před ní se otevírala rozlehlá jeskyně, v níž ve velkém počtu pobíhali malí zrůdní trpaslíci. Šplhali po stěnách, viseli ze stropu nebo běhali normálně po podlaze, ale všichni zjevně s jediným cílem – zajistit, aby se jejich jediný vězeň ani o centimetr nepohnul.

Drakovo vězení bylo tak ohromující, že draenei málem bezděky vešla dovnitř. Celou dobu žasla, jak je vůbec možné, že někdo drží tak ohromného tvora v zajetí i poté, co ho vypustil ze strašlivé skříňky, a teď to konečně pochopila. Provazy tvořené pouhou energií ohromného leviatana škrtily stejně, jako by byl hmotný. Na první pohled se zdály být tenké a slabé, ale jejich moc musela být neuvěřitelná.

Když nakonec Iridi přestala žasnout nad pouty a podívala se, co je pod nimi, nechápala, jak mohl tvor ještě žít. Tenhle drak byl snad ještě přízračnější, než by měl být, a to do takové míry, že ho na několika místech téměř nebylo vidět.

Málem už šla k němu, ale v tu chvíli se přiblížilo dobře známé zlo. Do síně vkráčel krvavý elf.

Kousek za ním se těsně nad zemí vznášelo vražedně vyhlížející stvoření – zabiják, s nímž se utkal Krasus.

Zendarin přistoupil k přízračnému drakovi. Vypadalo to, že přišel vězně jen zkontrolovat, ale kněžka cítila, že jde o něco víc.

K Zendarinovi přiběhl jeden ze skardynů a chrčel a syčel cosi, čemu elf zjevně rozuměl.

„Jsi osobně zodpovědný za to, aby se to příště nestalo!“ vyjel na něj Zendarin podrážděně.

„Určitě bys nechtěl, aby sežral nějakého dalšího z těch tvých smradlavých trpaslíků, že ne?“

Teprve pak si Iridi všimla, že čtyři ze skardynů upravují polohu krystalů v blízkosti drakových obrovitých čelistí. To vysvětlovalo strašlivý řev, který slyšela. Muselo se stát cosi, co způsobilo, že konkrétně tahle pouta povolila. Zadívala se na horečně pracující skardyny a snažila se odhadnout, co to mohlo být. Mohl to být klíč k osvobození gigantického leviatana.

Ale mohla si vůbec dovolit osvobodit ho? To stále zůstávalo otázkou, na kterou hledala odpověď od samotného začátku.

Existuje jediná možnost. Musím se pokusit toho draka odhadnout…

Dokonce i Krasus by se na ni zřejmě nechápavě podíval, kdyby zjistil, jak se rozhodla.

Draenei dobře věděla, že oba její nedávní společníci – a vlastně ani většina příslušníků její rasy – by si o jejím rozhodnutí mysleli to samé. Vše, co o přízračných dracích věděli, říkalo, že by jim nikdo neměl věřit.

Avšak Iridi měla stále silnější pocit, že by tomu v tomto případě mělo být naopak.

Krvavý elf se zabijákem v patách zase odešel. Kněžka se rozhlédla, ale viděla jen skardyny.

Věřila, že ty je schopna zvládnout sama. Runy, které je chránily, proti její holi zjevně nefungovaly, i když tu hodlala použít až jako poslední možnost. Prozatím se chtěla spolehnout na svůj výcvik.

Mysli na to, že se dívají jinam. Ať se dívají všude jinde, jen ne na tebe. Zdánlivě nemožná věc, ale společně s těmito slovy ji naučili i různé techniky, jak splynout s prostředím. Už je využila venku i následně v tunelech, ale tady bylo víc skardynů, než kolik jich zatím pohromadě viděla.

Navzdory tomu draenei vyšla zpoza rohu. Snažila se držet při stěně a maskovat se pláštěm.

Skardynové si dál hleděli své práce. Pokoušeli se udržet krystaly na místě. Iridi cítila jejich strach, kdykoli se k drakovi jen trochu víc přiblížili.

Jeden se náhodou podíval směrem k ní. Kněžka ztuhla.

Skardyn vycenil zuby, ale pak pokračoval v činnosti. Iridi ještě chvíli počkala a pak začala pomalu sestupovat k drakovi.

Druhým vchodem vešel dračí otrok.

Ukázal na nejbližších několik skardynů a řekl: „Jdete se mnou. Rozkaz paní…“

Půltucet netvorů okamžitě následoval dračího otroka ven z jeskyně. Iridi mu v duchu poděkovala. Prostor kolem drakovy hlavy byl nyní téměř bez skardynů. Ostatní se pohybovali někde jinde. Tohle byla její šance.

Draenei velmi mrštně slezla o patro níž, kde na zemi ležel připoutaný obr. Chvíli počkala, neboť nedaleko přelezli po stěně dva skardynové do vedlejšího tunelu, a pak potichu vyrazila k obrovitému zajatci.

Zdálo se, že si její přítomnosti nevšiml dokonce ani přízračný drak, jakkoli to bylo zřejmě způsobeno jeho zuboženým stavem. Iridi se zamračila. Věděla, že by jí hůl mohla pomoci, ale bála se ji přivolat.

Nakonec usoudila, že nemá jinou možnost. Rozhlédla se, aby zjistila, kde jsou nejbližší skardynové, nechala hůl zhmotnit a zaměřila její moc na zajatého obra.

Drak prudce otevřel oči.

V tom samém okamžiku do ní začaly proudit obrovy vzpomínky a emoce. Viděla ho v Outlandu a spatřila zlo, které tam páchal. To však pramenilo z velké části z nepochopení. S

dalšími emocemi a vzpomínkami kněžka vycítila jeho lítost a naději, že jednou bude vše moci napravit.

Iridi také cítila, že obrovitý tvor ví, co je vykoupení a odpuštění… a proto se rozhodla, že jejím cílem bude drakova svoboda, nikoli smrt.

Kněžka se rozhlédla po skardynech. Díky její mimořádné snaze si jí stále nevšímali. Držela hůl nízko při zemi a doufala, že bude dost rychlá.

Rozumíš mi? pomyslela si draenei poněkud vystrašeně.

Zzeraku… tě… slyší…

Iridi se nadechla poněkud klidněji. Naaru jí kdysi naznačili, že by jí hůl mohla pomoci hovořit s jinými tvory, ona však do poslední chvíle pochybovala, že mezi ně bude patřit i přízračný drak.

Jejich spojení však bylo slabé. Důvodem mohla být opatrnost, s níž hůl používala, nebo drakova slabost. Možná oboje. Iridi se soustředila víc.

Víš, jak lze pouta odstranit?

Draka otázka zjevně rozrušila. Draenei si uvědomila, že čekal, že bude jen dalším z jeho věznitelů. Z jeho myšlenek vyzařovala naděje a vděčnost a utvrdily kněžku v přesvědčení, že dělá správnou věc. Tenhle tvor nebyl zlý, byla to jen bytost, která omylem napáchala zlo. Měl potenciál stát se čímsi mnohem víc.

Ty krystaly… odpověděl nakonec. Jejich frekvence… Zzeraku není… není dost silný, aby ji změnil…

Cítila, že to zkoušel a ve chvílích, kdy byla jeho muka nejsilnější, nebyl daleko od úspěchu.

Iridi se rozhlédla a zvažovala, které pouto by měla uvolnit jako první. Přední tlapa by dávala smysl, ale tlamu měla nejblíž a vysvobodit ji, aniž by se nechala spatřit, bude zřejmě nejjednodušší.

Ano… řekl Zzeraku.

Drak zvolil za ni. Draenei přešla k nejbližšímu krystalu.

Z vedlejší stěny přímo před ni seskočil skardyn. Překvapeně na ni vytřeštil oči.

Iridi pustila hůl, která okamžitě zmizela. Uchopila obludného trpaslíka za paži a prudce škubla k sobě. Když se skardynova hlava ocitla těsně u ní, zasáhla ho hranou ruky ze strany do krku.

Skardyn se na místě zhroutil. Iridi rychle odtáhla bezvládné tělo za přirozený výčnělek skalní stěny. Určitě ho tam najdou, ale to už ona bude pryč.

Přivolala zpátky hůl a namířila ji na první z krystalů, které držely Zzerakovy čelisti. Cítila jeho vibrace a pochopila, co drak myslel frekvencí. Soustředila se a pokusila se udělat, co jí naznačoval.

Krystal vzdoroval. Draenei se zalilo tělo potem, neboť se prakticky dostala na limit svých sil.

Jestli nepohne s tímhle, nemohla v osvobození gigantického zajatce vůbec doufat.

Frekvence krystalu se změnila. Byla to změna nepatrná a rozhodně ne taková, v jakou Iridi doufala, ale byl to slibný začátek. Nyní věřila, že ještě chvíli a krystal povolí…

Síní se rozlehlo poplašné vytí.

Iridi byla odhalena.

Kněžka provedla ještě jeden poslední soustředěný útok na krystal a pak ustoupila. Ze všech stran se na ni hrnuli skardynové.

Nejbližší dva odrazila holí, kterou následně poslala pryč, a postavila se dalším holýma rukama a nohama. Zatímco skardynové venku byli vyzbrojeni biči a kopími, tihle byli naopak většinou beze zbraní. A proč by také nějaké měli mít? Zjevně nikdo z nich nečekal, že by narazil na nepřítele zrovna tady.

Výhoda však měla krátkého trvání. Iridi zahlédla z děr o patro výš vylézat další skardyny.

Tihle už měli kolem pasu ovázané biče a několik jich neslo velkou síť… bezpochyby pro ni.

Jeden z trpaslíků jí skočil na záda a zaryl jí ostré drápy do pláště. Draenei se z něj rychle vysvlékla a jediným prudkým pohybem ze sebe shodila prvního útočníka a ještě odrazila druhého.

Další se však kolem ní doslova rojili. Iridi jednoho zasáhla zpevněnou dlaní do hrudi.

Skardynové měli tvrdá svalnatá těla podobně jako jejich bratranci a draenei z té rány brněla celá ruka.

Rychle se podívala nad sebe. Skardynové se sítí už byli téměř připraveni ji na ni hodit a další ji dokonale obklíčili a zatarasili všechny únikové cesty.

A pak skardynové najednou zaváhali. Několik se jich podívalo kamsi za Iridi.

Ucítila, jak síň prostoupila vlna energie, a dostala strach, že kromě skardynů má proti sobě ještě krvavého elfa.

Ale skardynové se najednou rozprchli a úplně na ni zapomněli, jako by neexistovala.

Dokonce i ti nahoře bleskurychle jako pavouci zalézali do svých děr a síť si nesli s sebou.

Otočila se… a před sebou neměla Zendarina… nýbrž obludného zabijáka čarodějů.

*

Vereesa s Grendou se tiskly k sobě, zatímco skardynové si prohlíželi zajaté bratrance. Nikdo z nich neměl tušení, proč je chytili živé, ale bylo jim jasné, že musí najít způsob, jak utéct, a to hodně rychle. Ať již pro ně tajemná paní chystá jakýkoli osud, rozhodně nebude příjemný.

„Rona nikdo neviděl,“ zašeptala Grenda. „A kromě něho chybí ještě pět dalších. Jeden z nich je určitě mrtvej a slyšela jsem se vostatní bavit, že viděli skápnout dva další.“

Hraničářka přikývla. Obě předpokládaly nejhorší. Nyní záleželo jen na tom, co dál. Bez Rona velela trpaslíkům Grenda.

„Jsme uvnitř,“ řekla vznešená elfka.

„To by se mi líbilo, kdybych ale nebyla zavřená jako prase, který jde na porážku.“

Celá družina byla skutečně pozavíraná v několika stísněných kobkách vykopaných do stěny jen slabě osvícené jeskyně. V cestě na svobodu jim bránily staré, ale bytelné mříže zasazené do skály. Kromě toho je hlídal víc než tucet skardynů a jeden znuděný dračí otrok, který jim velel.

Rask zajatce nechal velmi důkladně prohledat. Žádnému z Bronzebeardů nezůstalo nic, čím by se dal překonat zámek, natožpak stráže za ním.

Vereesa však ani nyní nebyla úplně nešťastná, že je uvnitř. Byla zase o něco blíže protivníkovi a doufala, že i místu, kde, jak doufala, drželi Krasa.

„Hlídej,“ zašeptala Grendě.

Trpaslice mlčky přikývla a Vereesa si sáhla do pravé boty. Pomalu a navenek nenuceně nahmatala malý hrbolek poblíž lýtka…

„Stráže vstávají!“ sykla Grenda. „Někdo jde!“ Vereesa vytáhla ruku právě v okamžiku, kdy se za mřížemi mihl stín. Když spatřila, kdo za nimi stojí, vytřeštila oči.

„Buď zdráva, drahá sestřenko…“

„Zendarine.“ Hraničářka se nevrhla k mřížím, což, jak doufala, krvavého elfa poněkud zklamalo, neboť přesně v takovou reakci zřejmě doufal.

„I teď chladná a vypočítavá,“ utahoval si z ní. „To jsi pořád ještě natolik jednou z nás?

Překvapuje mě to, když si pomyslím, kolik lidské špíny máš v sobě…“

„O špíně by neměl mluvit někdo, kdo používá magii démonů.“

„A to ti připadá nechutné? Děláme toho pro Azeroth víc než všichni členové Aliance dohromady! Jsme nejděsivější protivníci, které Legie má!“ Vereesa i nadále zůstávala sedět a jen zavrtěla hlavou. „Vy už k Legii skoro patříte, Zendarine… a jediný důvod, proč tohle všichni děláte, je hlad po magii. Potřebujete ji. Bez ní byste uschli jako listí…“

Ušklíbl se. „Ale ne všichni máme tak nevyčerpatelný zdroj, ze kterého by se dalo posilňovat každý den… i každou noc, sestřenko…“

„Já už nějakou dobu hlad nemám, Zendarine… hlavně díky svému muži, člověku. Udělal pro mě víc, než by dokázal kdokoli z mé rasy. Důkazem mé svobody jsou děti, protože bych si nikdy nedovolila přivést je na svět, kdybych byla tak zvrácená jako ty…“

Zendarin se zamračil a luskl prsty. Ke dveřím cely přispěchal skardyn.

Krvavý elf otevřel dlaň. Vzápětí se v ní zhmotnila hůl velmi podobná Iridiině.

„Vylez ven, sestřenko,“ přikázal, když skardyn otevřel mříž. „Tedy pokud se nechceš dívat, jak některého z tvých kamarádíčků stáhnu zaživa z kůže.“

Vereesa neměla jinou možnost než poslechnout. Mávnutím ruky zadržela Grendiny protesty a vyšla z cely.

Bratranec si ji prohlédl od hlavy k patě. „Pořád ve formě. Ty si tedy musíš s tím svým lidským zvířátkem užívat. To je dobře! Čím silnější budeš, tím lépe jí posloužíš.“

„Co tím myslíš?“

„Neustále potřebuje nové dělníky. Poslední dobou máme velkou úmrtnost…“ Než stačila Vereesa něco odseknout, Zendarin náhle přikázal. „Drž jazyk za zuby a dej ruce za záda.“

Příkaz zdůraznil tím, že jí přitiskl konec hole k hrdlu.

Hraničářka poslechla. Zendarin hůl mírně odtáhl, ale pak jí namířil krystal na jejím konci přímo na hlavu. Pomalu jím přejížděl přes celé její tělo, až jí nakonec mířil kamsi pod nohy.

„Och.“ Elf zvedl konec hole o něco výš, takže jí nyní ukazoval na lýtko.

Vereesa sykla, neboť lýtko měla najednou v jednom ohni.

„Ale no tak, tohle přece musíš vydržet,“ poznamenal bratranec chladně. „Vůbec nevíš, jaké to je, když tě něco opravdu pálí…“

Následoval zvuk, jako když se něco trhá, a štíhlá kovová dýka, kterou do této chvíle hraničářka ukrývala v botě, vylétla ven. Jakmile přistála na zemi vedle Zendarina, její čepel byla stále doruda rozžhavená.

Protože si Vereesa hodlala zachovat alespoň jednu nohu zdravou, jen se na elfa mlčky dívala.

„Věděl jsem, že něco najdu. Nejen protože hraničářky jsou obecně velmi vynalézavé, ale celý rod Windrunnerů…“

„Ty jsi pro náš rod hanbou, Zendarine.“

Uchechtl se. „Myslíš, že větší než elfka, která spí s člověkem, a dokonce s ním zplodila haranty? Nebo myslíš, že víc než smrtonoška? Věř mi, že do té největší špíny v naší rodině mám ještě daleko. Vlastně si myslím, že je to naopak. Já jsem její budoucnost!“

Vereesa neodpověděla. Na to jeho slova až příliš bolela. Nešlo ani tak o ni samotnou; její vztah s Rhoninem narážel na spoustu předsudků ze stran její i jeho rasy. Ne, šlo o zmínku o smrtonošce.

O smrtonošce, kterou byla její sestra Sylvanas.

Jenže Sylvanas byla téma na úplně jinou situaci, snad možná i pro jiný život.

„Teď ti sklaplo, co?“ Zendarin jí pokynul, aby se vrátila do cely. Než se stačila znovu připojit ke Grendě, krátce namířil hůl na trpaslíky. „Ááá, vidím, že všichni ostatní jsou hodní. Už nikdo nemá schovaný nožík…“

Na rozdíl od Vereesy skardynové trpaslíky prohledali opravdu důkladně. Zendarin však jejich malé opomenutí napravil.

„Chudáčci tvé děti,“ dodal a podíval se skrz mříže na Vereesu. „Jak se asi budou cítit, až zjistí, že je maminka opustila? Ale budou mít strýčka, kterému se budou moct vyplakat na rameno… a který je vychová, protože ani jejich táta se už nevrátí.“

Tentokrát Vereesa zařvala vztekem. Vrhla se k mřížím a prostrčenýma rukama se pokusila Zendarina chytit pod krkem. Ten však rychle ustoupil. Rozesmál se a skardynové i dračí otrok se k němu přidali.

„Tohle rodinné setkání bylo moc fajn,“ skončil. „Už se nemůžu dočkat, až uvidím i synovce…“

Nechal hůl zmizet, otočil se a odešel. K cele přiskočil dračí otrok, který bičem zahnal Vereesu k opačné zdi.

„Sednout!“ zařvala zrůda. Pak se spokojeně vrátila na místo.

Hraničářka se na něj chvíli mračila a pak se obrátila zpět ke Grendě.

„Je mi líto,“ zašeptala trpaslice. „Třeba ho tvůj chlap zastaví, když je čaroděj…“

„O Rhoninových schopnostech nepochybuju, ale nehodlám to nechat všechno na něm,“

odpověděla Vereesa opět s mnohem chladnějším výrazem. „Brzo odsud utečeme a já si se Zendarinem promluvím ještě jednou. Alespoň to ti přísahám.“

Ruka jí sjela do druhé boty, aby z ní vytáhla další, stejně nenápadnou dýku. Zatímco ta první byla vyrobena z kovu, tahle jako by byla z duhou hrající perleti.

„U Gimmelovy krve!“ zašeptala Grenda. „Ale jak jsi ji před ním schovala?“

„Hledal zbraně, ale jen takové, které by u mě čekal. Tenhle nůž vyrobil Rhonin z jednoho úlovku z moře. Není v ní žádná magie. Pokud by nevěděl, že chce najít konkrétně tenhle nůž, měl minimální šanci objevit ho. Jeho kouzlo jednoduše předpokládalo, že je součástí boty.“

Trpaslice zavrtěla hlavou. „Co si ti čarodějové nevymyslí!“

„Byl to můj nápad. On ho jen vykonal.“ Z oka jí stekla slza. „Společně jsme silnější než každý zvlášť.“ Pak se vzchopila a pokračovala: „Musíme utéct při první možné příležitosti…“

Vyrušil je příchod další návštěvy… tentokrát drakonida. Vereesa si ho zkoumavě prohlížela, ale nebyl to Rask.

„Vemte jednoho!“ rozkázal drakonid.

Skardynové odemkli dveře. Ranami bičem zahnali bratrance k zadní stěně a pak od nich jednoho oddělili. Toho dva skardynové vytáhli ven.

V okamžiku, kdy i ostatní dozorci ustoupili ke dveřím cely, se trpaslíci vrhli za nimi. Nestačili však strážcům zabránit, aby je zamkli, ani jim vyrvat druha. Zmohli se tedy jen na vzteklé nadávky.

Skardynové několikrát práskli bičem do mříží. Trpaslíci nakonec poodstoupili.

Drakonid se zasmál. „Taky se dočkáte. Všichni posloužíte paní.“

S těmito slovy se černý netvor otočil a vyšel za ostatními.

„Co budou s Udinem dělat?“ zeptal se jeden mladší trpaslík.

„Hádám, že mučit, aby zjistili, esli tam venku eště někdo je!“ odpověděl mu jiný.

Grenda se k druhému trpaslíkovi obrátila. „Seš hluchej, Falwulfe? Tys neslyšel, co krvavej elf říkal? Je vůbec nezajímá, jestli tu ještě někdo z našich je. Udělaj z nás votroky…“

Mezi vězni se ozvalo nervózní mručení. Trpaslíci byli válečníci. Dejte jim nepřítele se zbraní v ruce a oni budou bojovat na život a na smrt. V otroctví ale nebyla čest.

Grenda se podívala na Vereesu. „Jestli máš tuchu, jak vocaď rychle vypadnout, tak teď bys to mohla vybalit…“

Hraničářka přelétla pohledem ze spoluvězeňkyně na skardyny venku. „Možná to někoho bude stát život…“

„Což je určitě lepší než to, na co se můžem těšit jinak.“

„Jak chceš.“ Vereesa skryla nůž v dlani. Pak se opřela o stěnu, aby ani v nejmenším neupoutala pozornost stráží. „Ať se všichni připraví na můj signál. Musíme najednou… i kdyby to pro některé z nás znamenalo rychlou smrt.“

„Jasný.“ Grenda se nenuceně otočila k vedle sedícímu trpaslíkovi. Její zpráva se rychle dostala k ostatním. Žádný z Bronzebeardů nebude váhat ani vteřinu. Bylo to přesně, jak říkala Grenda. Copak měli jinou možnost?

Z druhé strany jeskyně, než kde byly umístěné jejich cely, se ozval výkřik, při němž tuhla krev v žilách. Byl milosrdně krátký, nicméně všem zůstal navždy vyrytý v paměti.

„To byl Udin,“ řekl mladší válečník, který se na něj předtím ptal.

Skardynové se drsně rozesmáli. Jeden z nich se naklonil k mřížím a poprvé řekl nahlas cosi, čemu bylo rozumět.

„Už v něm žádný boj. On teď dobrý otrok…“ Zvířecíma očima si prohlížel zajatce. „Kdo další?“

Ostatní skardynové se znovu rozesmáli.

15

Zabiják se nad ní tyčil jako věž. Iridi o těch tvorech nevěděla vůbec nic až na to málo, co vytáhla z Krasa. Podle všeho by měla být před jejich schopnostmi poměrně v bezpečí, ale tahle konkrétní zrůda byla speciálně pozměněna v cosi daleko vražednějšího.

Iridi rychle zvedla kámen a hodila. Přesně jak čekala, kámen proletěl skrz.

Draenei neměla jinou volbu. Přivolala hůl, třebaže věděla, že se její moc může obránit proti ní.

Zabiják se pohyboval zcela neslyšně. To ho činilo ještě děsivějším. Iridi na něj namířila hůl a soustředila se.

Vystřelilo modré světlo a zasáhlo ducha doprostřed těla…

Aby se vzápětí odrazilo zpět proti vyděšené kněžce.

Iridi odlétla notný kus dozadu. Pustila hůl a prudce se ve vzduchu převrátila. O chvíli později dopadla na zem.

Většina tvorů by po takovém pádu zůstala v bezvědomí, nebo dokonce mrtvá, avšak kněžka věděla, jak dopadnout, takže se jen převalila a zastavila se v podřepu. Byla ovšem mírně dezorientovaná a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kde zabiják vlastně je. Chvíli, kterou si nemohla dovolit.

Druhý modrý záblesk ji málem přimáčkl k zemi a rozdrtil. Draenei se mu v poslední chvíli vyhnula. Připadalo jí nemožné, aby monstrum dokázalo vrátit moc vyslanou holí dvakrát. Mohla se jen domnívat, že to byla další ze schopností, jež tvor získal podivnou přeměnou.

Skardynové, kteří byli kolem ní, se rozběhli na všechny strany, jako by je zachvátily plameny.

Skutečnost, že žádný z tvorů, třebaže zjevně sloužili stejné bytosti, nechtěl být v zabijákově blízkosti, nevěstila nic dobrého.

Iridi si najednou všimla, že se přízračný drak snaží upoutat její pozornost. Draenei znovu přivolala hůl.

Tam… tam… vypravil ze sebe Zzeraku. Ten…

„Ten“ byl oltář, jehož základna byla vytesána do podoby draků. Na nich odpočívala namodralá kostka. Vyzařovalo z ní cosi, co draenei radilo, aby se k ní nepřibližovala.

Tvá hůl… snažil se drak pokračovat. Mohla by kostku probudit… mohla by spustit krmení…

Iridi neměla ponětí, co znamenala poslední slova, ale pochopila, že kostka by mohla být její jediná naděje. Poslala hůl znovu pryč a pak, když se k ní zabiják přiblížil, přenesla se mu akrobatickým skokem přes hlavu.

Jen o centimetry ji minuly drápy na konci čehosi vzdáleně připomínajícího tlapu. Duch se otočil snad ještě dřív, než draenei dopadla na zem. Jeho hruď byla najednou temnější.

Po Iridi vystřelilo temné světlo.

Kněžka se mu vyhnula, ale skardyn stojící za ní už to nestihl. Světlo se o něj rozstříklo a skardyn se zavřísknutím odlétl k nejbližší zdi, do níž narazil tak prudce, až mu slyšitelně popraskaly kosti. Mrtvý skardyn se bezvládně svezl na podlahu.

Než stačil zabiják znovu zaútočit, draenei už byla u oltáře. Modlila se, aby ji Zzeraku nenavedl strašlivě špatným směrem, a znovu přivolala hůl naaru.

Střed zabijákovy hrudi potemněl.

Iridi namířila krystal na kostku.

Mysli… mysli na toho tvora… upozornil ji najednou Zzeraku. Pak… použij… hůl…

Poslechla ho a co možná nejlépe si v duchu představila děsivou zrůdu.

Hůl začala plnit kostku energií. Ta se jasně rozzářila…

Síň prostoupil děsivý, téměř pisklavý zvuk. Iridi si až nyní uvědomila, že ho vydal její protivník.

Netvor ztratil i nepatrný zbytek soudržnosti a v podobě vířící masy energie se rozletěl proti draenei… aby se vzápětí vnořil do kostky a beze stopy v ní zmizel.

Kněžka nevěřícně hleděla.

Pozor! varoval ji Zzeraku.

Několik skardynů se překvapivě rychle vzpamatovalo z počátečního překvapení i strachu a znovu si uvědomilo, že mají mezi sebou vetřelce. Rozběhli se proti ní.

Prudce se otočila. Blížili se k ní ze všech stran. Zvedla hůl…

A najednou vedle ní stál muž v kápi a s rudými vlasy. Než stačila zareagovat, přitiskl jí paže k tělu.

„Sakra! To nejsi ty!“

Než stačila odpovědět, síň zmizela. Iridi naštvaně vykřikla: „Ne!“

Byla znovu venku. Před horou, do níž se tak zoufale pokoušela dostat.

„Ne!“ opakovala kněžka. „Ne!“

„Buď zticha!“ Muž v kápi ji prudce otočil. Až nyní uviděla, že je to člověk. Zpod hustých rudých vlasů na ni hleděly dvě zářivě zelené oči. Na příslušníka své rasy vůbec nebyl ošklivý, třebaže někdy v minulosti měl jistě zlomený nos. Měl výraznou dolní čelist, ostře řezané rysy a odhodlaný výraz, který se velmi dobře hodil k rezavým vlasům.

Na hrudi měl na fialovém rouchu vyšité zlaté oko a pod okem tři dýky, rovněž zlaté a mířící hrotem dolů.

Iridi poznala symbol Dalaranu.

„Ty jsi čaroděj Rhonin, partner vznešené elfky Vereesy,“ prohlásila tiše.

„Ty ji znáš? Víš, kde je? Snažím se ji najít a celou dobu v jejích stopách cítím různé magické síly. Vereesa se vždycky do něčeho přimotá…“ Tiše zaklel. „Něco jsem zkusil, ale nevyšlo to.

Ale aspoň že ty jsi v bezpečí.“

„Jenže já se potřebuji dostat zpátky dovnitř! Snažila jsem se osvobodit přízračného draka…“

Čaroděj se na ni podíval, jako by se zbláznila. „A proč bys, sakra, chtěla něco tak šíleného dělat? Slyšel jsem od několika lidí, co tihle tvorové umí! Snad možná zabít, ale osvobodit?“

„Dívala jsem se mu do hlavy. Zzeraku není zlý. V minulosti udělal strašlivé věci, ale změnil se…“

„A to jde jenom tak, jo? A ty seš si úplně jistá, že ses nespletla?“

„Jsem… a nehodlám se o tom bavit. Musím ho osvobodit hned z několika důvodů…“ Draenei nechala zmizet hůl, kterou stále držela v ruce. „Oni Zzeraka využívají, aby stvořili nějakého strašlivého tvora…“

Rhonin se ušklíbl. „Bludný kruh, co? V Azerothu prostě nemůže být chvilku klid… bohové, kdyby tu byl aspoň Krasus!“

Kněžku vůbec nepřekvapilo, že čaroděj rudého draka zná. Poněkud rozechvěle řekla: „Krasus je v Grim Batolu taky… jako vězeň.“

„To není možné. On ne…“

„Poslal mě do bezpečí těsně předtím, než jej a ještě jednoho mladého modrého draka chytili.

Byl tam zabiják čarodějů…“

„Ten by ho nezastavil,“ ušklíbl se Rhonin.

„Tenhle byl jiný, aspoň Krasus to říkal. Prý ho museli změnit ti, kdo teď žijí v Grim Batolu.“

Oba najednou ztuhli, když zaslechli zvuk, který směrem od hory přišel. Rhonin ji chytil za paži. „Mělo by se mi to povést ještě jednou. Ale skočit do Grim Batolu mě stálo víc sil, než bych čekal.“

„Takže jdeme zpátky dovnitř?“

Drsně se zasmál. „Teď rozhodně ne, teda pokud nechceš skončit jako součást hory a zůstat tu navěky. Dostanu nás někam do bezpečí… relativně.“

Rhonin svraštil obočí soustředěním. Iridi chtěla znovu něco namítnout. On přece musel ze všech nejvíc chápat, že se musí vrátit do Grim Batolu.

Ale už bylo pozdě. Vzduch kolem nich zapraskal… a oba znovu zmizeli.

*

Krasus se vznášel v temnotě, která ho svírala ze všech stran, a ani na chvíli ho neopouštěl pocit, že ho každou chvíli rozdrtí. O chrysalunových komorách slyšel strašlivé historky. Děsivé příběhy o dracích i jiných magických bytostech, které po letech, desetiletích, dokonce staletích věznění naprosto zešílely. Tady uvnitř čas neplynul stejně jako venku. Jeho přátelé a druhové už mohli být dávno mrtví a Sinestra mohla mučit Azeroth zlem, které přivedla na svět v hlubokých jámách Grim Batolu.

Ne! To se ještě nestalo! Ještě ne! Dračí mág si za podobné myšlenky vynadal.

Deathwingova družka měla v úmyslu nakrmit jeho magickou esencí své zrůdy, proto tu byla naděje… pro všechny až na Kaleka.

Smrt modrého Krasa velmi rmoutila. Ta věc v jámě, která se už stačila naučit, jak skrýt přítomnost i před mocnými draky, si na něm jistě pochutnala. Krasus zuřil, že nebyl schopen druha zachránit. Zuřil, protože se zdálo, že se na něj nikdo nemůže spolehnout. Neměl ponětí, co se stalo s Iridi. V zoufalé situaci ji přenesl na jediné místo poblíž Grim Batolu, o němž věděl od svých druhů, kteří horu dlouho strážili, že používat tam magii je velmi obtížné. Existovala šance, že se vzpamatuje, a pokud bude chytrá, co nejdříve odejde.

Krasus ovšem pochyboval, že právě tohle udělala.

Už poněkolikáté dračí mág otestoval limity vězení. Bylo ironií, že ze všech míst, která se nějak vztahovala ke Grim Batolu, se zrovna zde cítil maximálně silný. Komora byla kapesním vesmírem, který využíval magii vězně proti němu. Zároveň ho chránil před Sinestrou a jejím kouzlem, které ho v hoře tolik oslabovalo.

Už teď se nemohl dočkat, až ho černá dračí samice osvobodí a pokusí se ho využít k vlastním ďábelským úmyslům. Krasus nebyl obyčejný vězeň. Velmi dobře znal historii chrysalunových komor, protože byly koneckonců jen výtvorem jiných draků.

Komory byly původně navržené pro různé účely v závislosti na tom, která letka je vytvořila, ale v první řadě bylo jejich smyslem uvěznit tvory a bytosti, jež představovaly magickou hrozbu… démony, šílené čaroděje, elementály a jim podobné. Ty, které vytvořila černá dračí letka, byly určeny k použití proti divokým energiím a takovým, jež ohrožovaly samu zem.

To se ovšem změnilo hned poté, co Neltharion, šílený vztekem ze ztráty Duše démona, změnil všechny komory stvořené černou letkou tak, aby v nich mohl věznit domnělé nepřátele.

Ostatní letky rychle zbývající komory vyhledaly a navždy je ukryly na místech, o nichž se domnívaly, že je tam nikdo nikdy nenajde.

Během následujících staletí si jich několik našlo cestu zpět na tento svět… a bylo také dost dobře možné, že tahle konkrétní ani nikdy nebyla ukryta.

Krasus zuřil čím dál víc. Možná se mýlil. Možná mu znalost historie těchhle prokletých skříněk vlastně vůbec nepomůže…

Dračí mág zaváhal. Nebo pomůže? Najednou ho cosi napadlo. Vytvoření chrysalunové komory vyžadovalo nesmírné úsilí, což byl důvod, proč jich naštěstí existovalo tak málo.

Některé z nich navíc nebyly vůbec stabilní. Jiné měly skryté vady…

Byla to zoufalá naděje, ale jediná, již měl. Krasus se soustředil a vyslal mysl na průzkum.

Nejprve cítil jen tlak, kterým ho vězení drtilo. Krasus se zachvěl a na okamžik si přál, aby ho Sinestra pro svůj experiment potřebovala co nejdříve. Rychle se vzpamatoval, ale zároveň ho napadlo, jak dlouho bude asi trvat, než se ho podobná touha zmocní znovu.

Opět se soustředil. Z velké části cítil jen vlastní magickou podstatu, ale postupně v ní začal rozeznávat ještě nějakou jinou.

A ta nebyla z Azerothu.

Když se na ni zaměřil, jeho naděje vzrostly. Bylo na ní cosi známého, cosi, co mu připomínalo…

Ano, to bylo ono. Tohle samozřejmě musela být stejná komora, v níž byl chycený i přízračný drak.

Dračí mág v tuto chvíli nevěděl, zda to může zvýšit jeho šance. Energie přízračného draka se nepodobala ničemu, co by si tvůrce pekelného vězení dokázal představit.

Krasus se ponořil hlouběji do struktury komory. Objevil podivné variace, které mohly být dílem původního tvůrce, snad Nelthariona nebo jeho družky. Pomalu ztrácel naději, že najde vůbec nějakou slabinu. Ať už tenhle konkrétní artefakt vytvořil kdokoli, doslova se vyžíval v experimentech.

Krasus to však musel zkusit. Prozkoumal magický základ skříňky s cílem najít narušení nebo poškození, které mohl způsobit jeho předchůdce během uvěznění. Takové poškození mohlo představovat jeho šanci na útěk. Potřeboval jen…

Dračí mág se zamračil. V matrici kouzla, které tvořilo základ chrysalunové komory, objevil jednu zvláštnost. Tu ovšem nevytvořila osoba, která byla autorem všeho ostatního. To nedávalo smysl… pokud by ji nevyrobil sám přízračný drak.

Krasus do ní zkusil proniknout.

Vězení se najednou prudce pohnulo, až se v něm zazmítal. Temnota zešedla a pak ztmavla na dokonalou černou. Krasus se bezmocně točil…

Zareagoval instinktivně. Jeho tělo se nahrbilo a paže i nohy protáhly a ohnuly do úhlu zcela nepřirozeného pro postavu elfa. Zpod nehtů vyrostly ostré drápy. Kůži mu pokryly šupiny a nos i ústa se protáhly do plazí tlamy. Nakonec mu ze hřbetu vyrostla křídla a jeho šaty se rozplynuly.

Korialstrasz zamával ohromnými křídly, pak zpomalil a nakonec zcela zastavil svůj let. Rudý leviatan zařval bolestí i námahou.

Když získal zpět ztracenou rovnováhu, pokusil se najít smysl v tom, co se právě stalo. Jeho jednoduchý pokus prozkoumat jedno konkrétní místo způsobil, že se celé vězení obrátilo vzhůru nohama.

Přízračný drak byl zjevně daleko blíže svobodě, než doufal. Bohužel však neměl dost lstivosti nebo vědomostí, aby svou jedinečnost dokázal využít.

Pro Korialstrasze to znamenalo novou vlnu optimismu. Čelil velkému riziku, ale riziku byl ochoten dát přednost před věčností v tomhle vězení nebo před čekáním, až ho k sobě zavolá jeho věznitelka. Jakmile Sinestra znovu komoru otevře, bezpochyby na něj bude dobře připravená. Pro rudého to znamenalo pokusit se o útěk, pokud to jen trochu bude možné.

Korialstrasz znovu, tentokrát však daleko opatrněji, prozkoumal narušenou oblast a zaměřil se na způsob, jakým oslabovala celkovou matrici. Nepřekvapilo ho, když zjistil, že drakova podivná energie napadla matrici téměř jako virus smrtelné tělo. Obě síly si byly natolik podobné, že esence dřívějšího zajatce restrukturalizovala původní kouzlo do formy, o jaké se stvořiteli chrysalunové komory ani nesnilo.

A v místě, kde byla matrice kouzla pozměněna nejvíc, našel rudý drak vlákno, které ho přivedlo k místu, kam potřeboval zaměřit veškerou sílu.

Okem někoho, kdo dokázal zkoumat magický výtvor snad nejlépe ze všech hned po modrých dracích, se Korialstrasz pomalu vydal sledovat odchylku. Nakonec našel nitku, o které byl přesvědčený, že když ji opatrně odstraní, rozváže i ostatní a teoreticky si otevře cestu ven.

Na Korialstrasze začal čím dál víc doléhat tlak stísněného prostoru, a tak dychtivě začal pracovat na přerušení spojení. Okamžitě ucítil, jak se komora zachvěla. Temnota znovu poněkud zešedla. Rudý drak pokračoval odvážněji. Svoboda byla blízko…

Kouzlo v poškozeném místě se konečně rozpadlo, ale nikoli způsobem, který by si přál. V

původní matrici se objevilo cosi jako roztřepená díra a ta se začala zvětšovat. Korialstrasz se ji rychle pokusil opravit, ale poškození bylo takové, že to nedokázal. Napětí ve zbylé části kouzla, které drželo komoru pohromadě, se znásobilo snad tisíckrát.

Komora se zhroutila a šedá tma nyní mačkala rudého draka ze všech stran. Korialstrasz zařval. Tak rychlé zničení jeho vězení uvolnilo strašlivé síly, které hrozily, že ho roztrhají na kusy. Korialstrasz se ocitl ve víru, jenž rostl do děsivých rozměrů. Ať se drak snažil sebevíc, nedokázal zabránit tomu, aby ho vír vtahoval do svého středu.

Korialstrasze rozhodně neuklidňovalo, že se tohle všechno odehrává v krabičce, do které by se snad nevešlo ani velké jablko. Pro něj to bylo, jako by se rozpadal sám Azeroth a brzy se k němu měl přidat i zbytek vesmíru. Chtěl se dostat z chrysalunové komory a přání se mu splnilo… ovšem možná toho bude navždy litovat.

Jeho velká křídla znovu a znovu vířila vzduch, ale vypětí z marného boje proti tak neuvěřitelně mocným prastarým silám rychle přivedlo Korialstrasze na pokraj vyčerpání. Přímo nad ním se hrozivě točilo oko oblačného víru v podobě vířící masy šedě černé a krvavě rudé.

Když se mu přiblížil, opřela se do něj neviditelná síla ještě s větší intenzitou. Měl pocit, že se mu kosti každou chvíli rozpadnou na prach a měkké tkáně zmáčknou tak, že v nich nezbude ani kapka tekutiny. Za celou svou dlouhou existenci ještě nikdy nezažil tak nesnesitelnou agonii.

V tu chvíli se drak rozhodl, že mu zbývá poslední věc. Otevírala možnost pro ještě větší utrpení, a snad dokonce smrt, ale zároveň i malou jiskřičku naděje.

Korialstrasz se soustředil, jak nejlépe to v dané situaci dokázal, a použil veškerou magii, aby ochránil sám sebe. To ho ještě víc vyčerpalo, takže málem omdlel. Nakonec však on i jeho kouzla vydrželi.

Rudý obr se zadíval do srdce vířícího mračna a snažil se najít přesný střed. Musel být opravdu úplně přesný. Cokoli jiného se rovnalo sebevraždě.

Zamáchal křídly, jak nejsilněji dokázal, ale tentokrát ne proto, aby se silou bojoval, nýbrž aby nasměroval let přímo doprostřed. Prudce zrychloval a modlil se, aby se to, co se má stát, stalo rychle.

A v okamžiku, kdy se ocitl ve víru, Korialstrasz znovu zařval… a pak znovu… a znovu…

16

Sinestra spala.

Skutečnost, že tomu tak bylo, i když věděla o dalších vetřelcích v nitru hory, svědčila nikoli o vyčerpání, ale o její nekonečné sebejistotě. Byla si nyní jistá blížícím se triumfálním vítězstvím a byla si jistá i tím, že jakýkoli červ, který by se jí chtěl postavit do cesty, bude dříve či později zničen nebo zotročen, aby jí mohl sloužit.

Spala jako vždy jen několik minut. Měla období, kdy nespala třeba i více než století. Tohle sice nebylo pro většinu příslušníků jejího druhu normální, avšak Sinestra měla pro ostatní, a to včetně těch z černé letky, jen slova opovržení. Podle ní bylo na světě jen několik málo draků, kteří si zasloužili žít, a to konkrétně ona a její nové děti.

I nyní setrvávala ve smrtelné podobě. Spala na kamenném loži sama uprostřed velké síně umístěné hlouběji v hoře než všechny jeskyně, které používala k experimentům. Tady dole neexistovalo nic, co by ji mohlo rušit.

Tady dole mohla poslouchat hlas, který se jí ozýval v hlavě a právě zde zněl nejzřetelněji.

Všechno jde podle plánu, říkal jí stále dokola. Všechno jde podle plánu a Dargonax roste…

Příští generace překoná dokonce i jeho… a bude tisíckrát mocnější…

„Tisíckrát mocnější…“ zašeptala Sinestra ze spánku. „Tisíckrát…“

Tisíckrát silnější… a zničí všechny ostatní draky… všechny… éra draků skončila… a přichází soumrak… noc…

„Noc…“

Jenže po noci přijde nový den… první den vlády tvých dětí… první den nové zlaté éry draků…

„Nové… zlaté éry…“

Sinestra se polekala. Otevřela oči dokořán a ve tváři se jí objevil výraz maximálního rozhořčení.

„Korialstrasz!“ zařvala černá dračí samice. Vyskočila na nohy. „Ale jak mohl… jak dokázal…?“

A pak se výraz lady Sinestry podivně změnil. Šok, vztek a rozhořčení vystřídalo uspokojení.

„Ano… jistě… to je skvostné… a dokonale načasované! Děkuji ti, Korialstraszi… děkuji…“

S úsměvem na zohavené tváři rychle vyšla z místnosti s cílem najít Zendarina.

*

V ten samý okamžik se probudil i jiný drak. Tenhle si byl jistý, že je mrtvý. Nebyl to ovšem Korialstrasz, nýbrž jeho modrý druh – Kalec.

Ze všeho nejdřív zjistil, že není mrtvý. To však nevysvětlovalo temnotu, která ho obklopovala.

Temnotu, jež mu připadala… jakýmsi zvráceným způsobem… téměř živá.

A pak si Kalec vybavil, co se stalo, než ztratil vědomí. Vzpomněl si na jámu, do níž hodili těla nepřátel, i na zjištění, že jáma rozhodně není prázdná.

Není prázdná…

Kalec přivolal meč. Modře zářící zbraň se sice objevila, ale jen jako stín toho, čím ve skutečnosti měla být. Navíc vzápětí znovu zmizela.

„Nesmíš… to nesmíš dělat…“

Každá slabika v Kalekovi doslova rozezněla strunu, třebaže nebyl zrovna z těch, kdo by se poddávali emocím. Modrý drak se znovu pokusil přivolat meč, ale tentokrát se nedočkal ani náznaku jeho existence.

„To nesmíš…“ opakoval hlas. „…nebo ona pozná…“

Ona. Nebylo pochyb, o kom hlas mluví. Mohl mít na mysli jedině Sinestru.

„Kdo… kdo jsi?“ zeptal se nakonec Kalec.

„Jsem její dítě…“

„Kde jsi? Ukaž se mi!“

„Jsem přímo před tebou…“ Objevila se temně fialová záře a v ní Kalec rozeznal ohromného tvora. Měl tělo draka, ale zároveň se zdálo, že není úplně hmotný. Částečně připomínal to, co Kalec věděl o přízračných dracích, ale zároveň v něm bylo mnohem víc.

Modrého draka si prohlížely oči jako stvořené z mlhy. Kalec měl náhle pocit, jako by se na něj oči dívaly celou dobu, co byl v bezvědomí, a z toho pocitu ho zamrazilo.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

„Její dítě…“

Kalec se ušklíbl. Nebyl si jistý, zda byl mlhavě viditelný tvor tak naivní, jak se choval, nebo jestli si s ním jen hraje.

Rozhodl se, že to zkusí jinak. „Máš jméno?“

Chvíli bylo ticho a pak se ozvalo: „Mám jméno… říká mi Dargonax…“

„Dargonax?“ Kalekova ostražitost tisícinásobně vzrostla. Znal význam toho slova, které pocházelo z jazyka jeho rasy.

Dargonax… Požírač…

„Líbí se ti?“ zeptal se ho průhledný tvor. „Mně ano.“

„Je to… velmi silné jméno.“

„V jazyce draků to znamená Požírač… alespoň mi to říkala,“ dodal Dargonax a rychle vymazal poslední naději modrého, že třeba o skutečném významu svého jména neví. „A ty jsi drak…“

Kalec se tajně pokusil znovu přivolat magický meč nebo cokoli jiného, co by mohl proti tvorovi použít. Nyní už modrý naprosto přesně věděl, co proti sobě má.

„I já jsem drak…“ Dargonax se pohnul proti Kalekovi a v tu chvíli se jeho obrysy staly zřetelnějšími natolik, aby modrý poznal, že má skutečně před sebou draka, ale že se nejedná o draka přízračného. Dargonax byl čímsi mnohem, mnohem víc.

Avšak tajemný drak se ani nyní neodhalil zcela. Naopak, vzápětí se znovu stáhl do temnoty, v níž se proměnil jen v nezřetelný stín. Kalec neměl ponětí, jestli to byla jeho vrozená schopnost, kouzlo nebo trik téhle jámy, protože všude kolem sebe cítil znepokojivé energie, z nichž některé se vůbec nevztahovaly k Dargonaxově existenci… jakkoli i on byl jejich přítomností ovlivněn.

Kaleka napadlo, jestli Sinestra vůbec chápe, co v jámě vyrůstá.

Připravil se na nevyhnutelný konec. „Ano, oba jsme draci.“

„Tak to bychom měli být kamarádi…“

Tohle prohlášení modrého draka zaskočilo. Nedokázal si představit, proč a k čemu by Dargonax potřeboval jeho pomoc. Rozhodně by mu víc pomohlo Kaleka spolknout, což by pro něj zřejmě nebyl problém i vzhledem k tomu, že se zde modrý nemohl přeměnit do skutečné podoby. Už se o to tajně několikrát pokusil a jediné vysvětlení toho, proč to nešlo, se muselo skrývat v něčem, co způsoboval jeho přízračný společník.

Kalekovi připadalo, jako by Dargonax byl jen několik dnů, maximálně týdnů starý.

Jak strašlivý asi bude, až dospěje? Už nyní se zdál být obrovský.

Krasus Kaleka varoval, aby ani nepředstíral, že je ochoten spolupracovat s krvavým elfem, a v tomhle případě by jistě jeho názor nebyl jiný, ovšem modrý pochyboval, že má na výběr.

Dargonax ho sem stáhl a jediný důvod, proč ho nesežral stejně jako dračí otroky – neboť jejich těla tu nikde neležela – mohl být ten, že ho skutečně potřeboval.

Otázkou však bylo, k čemu vlastně?

„Ano,“ odpověděl nakonec modrý. „Měli bychom být kamarádi.“

„Dobře… dobře… a kamarádi si pomáhají, že? Mám pravdu?“

Na tvora, který se zřejmě nikdy nedostal z téhle jámy, byl Dargonax velmi zběhlý v některých záležitostech, které běžný život přináší. Sinestra stvořila cosi strašlivého.

„Kamarádi kamarádům pomáhají,“ souhlasil. „Pomáhají si navzájem.“

„Takže je to tak…“ Dargonax se odmlčel. Pak se ozval znovu, ovšem ke Kalekově hrůze přímo v jeho hlavě. Už jde! Buď zticha a nehýbej se!

Třebaže se modrý stále vzpamatovával z překvapení, že Dargonax je schopen hovořit k němu telepaticky, podařilo se mu poslechnout. Nebylo třeba ptát se, o kom mluví. Od Anveeniny smrti si Kalec přestal vlastní život hlídat a stal se velmi neopatrným, nepřišel však o pocit zodpovědnosti. Pokud dá Sinestře najevo, že přežil, moc tím Malygosovi nepomůže.

Přitiskl se ke zdi a pokusil se obnovit štít, který předtím vytvořil pro sebe a pro Krasa.

Stále se však nic nedělo.

A pak měl pocit, jako by ho pod sebou skrylo čísi obrovské křídlo. Kaleka zahalil stín… stín s nádechem fialové.

Vzápětí uslyšel Sinestru… a ještě někoho.

„On utekl,“ zasyčela na svého společníka.

„Váš starý přítel?“ Druhý hlas patřil krvavému elfovi. „A to jako z chrysalunové komory? To není možné – pokud – jedině, že by přežil jeho společník. Možná ho pustil ven on.“

Kalec se ušklíbl. Mísila se v něm naděje a starost. Předpokládal, že mluví o Krasovi, což znamenalo, že to byl rudý, kdo utekl z chrysalunové komory. To bylo dobré, jenže teď Zendarin přišel zcela mylným úsudkem na to, že modrý žije, a ještě se o tom snažil přesvědčit Sinestru.

„Na tom si pochutnal Dargonax,“ odpověděla.

V její odpovědi však zazněla i skrytá otázka. „A kromě toho, komora byla zničena zevnitř.“

„O něčem takovém jsem nikdy neslyšel! Jak to mohl dokázat?“

„Protože je tím, kým je, dokáže i nemožné! Vůbec o tom nepochybuj, můj drahý Zendarine; on je nyní jediná věc na světě, která mi dělá starosti.“

„A přesto jsi ho schválně přivedla sem.“

„Stejně by přišel,“ odsekla. „Vždycky přijde. Vždycky do všeho strká nos. Má to v povaze.

Nejlepší způsob, jak to vyřešit, bylo jeho příchod řídit. Zařídit, aby přišel tak a tehdy, jak jsem chtěla já.“ Znovu se odmlčela. „Musí teď být mnohem slabší, a jak ho znám, určitě se schoval někde dole. Musí vědět, že přesně tam má hledat. Chci, abys za ním poslal svého mazlíčka…“

„To bych rád, má paní, až na to, že ta zatracená potvora už nějakou dobu neodpovídá na mé volání! Když jsem se naposledy pokoušel zjistit, kde je, objevil jsem ho v blízkosti přízračného draka, ale od té doby… nic.“

Sinestra dlouze a vztekle zasyčela. „Mazané! Korialstrasz se nějak musel dostat kolem nás a teď se snaží osvobodit našeho draka! Běž! Najdi svého zabijáka…“

Kalec neslyšel, jestli krvavý elf odešel, ale předpokládal, že byl dostatečně moudrý a poslechl ji.

„Děťátko, drahoušku…“ zacukrovala způsobem, z něhož modrému drakovi ztuhla krev v žilách. Její vztek nyní vystřídalo děsivé sebevědomí. Bylo to, jako by se proměnila v úplně jinou bytost. „Pojď za mnou, zlatíčko…“

Dargonax se pohnul tak, aby nezřetelné obrysy jeho těla byly přesně mezi temnou lady a Kalekem. „SSSSlyšííím, paníííí…“

Změna v Dargonasově projevu vyděsila Kaleka téměř stejně jako prudká změna v Sinestřině chování. Nyní tvor vypadal mnohem mladší a podstatně méně vyspělý.

Jako mnohem méně nebezpečný?

„Můj Dargonaxi… můj prvorozený z nového světa… nechceš mamince něco říct?“

„Hlaaaad…“

Sinestra se zasmála. „Jistě že máš hlad. Neboj se, miláčku. Brzo dostaneš napapat, jako jsi ještě nikdy nedostal… ale pak už se budeš muset naučit hlad překonat. Budu muset krmit i ostatní. Spousty bratříčků a sestřiček…“

Spousty bratříčků a sestřiček. Kalec si představil tucty nebo snad stovky takových, jako byl Dargonax. Co by se pak stalo s Azerothem? Pochyboval, že by ti noví byli stejně nestabilní jako dva, s nimiž bojovali. A i kdyby je nakonec zastavili, jakou zkázou a krví by svět zaplavili?

Kalec pomyslel na oběť, kterou přinesla Anveena, aby pomohla světu vydat se na cestu vedoucí k obnově. Všechna její moc by přišla vniveč, kdyby se vylíhli další takoví draci.

Vybavil se mu krátký rozhovor, který měli s Krasem a Iridi jen krátce po bitvě. Iridi jim při jídle vylíčila svůj dojem z draků, kteří nebyli černí, modří ani přízrační. Použila výraz soumrak, který byl velmi příhodný a dokonale přízračná monstra, jimiž byli Dargonax i ony dvě bytosti, popisoval. Draenei je tehdy pojmenovala – soumrační draci.

A tihle soumrační draci mohli dost dobře přinést soumrak celému světu Azeroth.

Ztracen v myšlenkách přeslechl další Sinestřina slova.

Jen díky Dargonaxově odpovědi pochopil, co asi říkala.

„Ano… maminko…“ odpověděl tvor předstíranou dětskou mluvou. „Chci se rozdělit… chci, ať jsou silní…“

Sinestra se zjevně snažila zdůraznit, aby už Dargonax neočekával, že bude i nadále středobodem jejího snažení. Bude se muset smířit s tím, že ho začne krmit menšími porcemi magické energie, aby jí zbylo i pro příslušníky příští generace. Ale jestli Dargonaxova stvořitelka nezaregistrovala slabounkou stopu zloby v hlase soumračného draka, Kalekovi rozhodně neušla… a nyní věděl, proč jeho přízračný druh před Sinestrou tají brzkou dospělost.

Dargonax na budoucí sourozence žárlil.

Najednou, přestože se nepohnul ani nevydal žádný zvuk, modrý ucítil v Sinestřině chování změnu. Ta ji vzápětí potvrdila, když se na dítě rozkřikla: „Co je to tam s tebou?“

„Nnnic…“

„Nic?“

Dargonax zařval a jen díky síle jeho řevu nebylo slyšet Kalekův výkřik. Modrý drak měl najednou pocit, jako by mu v žilách kolovala místo krve žhavá láva. Jen s maximálním sebeovládáním znovu nezařval. Dargonax se na rozdíl od něj neudržel, jeho řev se však brzy změnil v naříkání.

„Nelži mamince. Bolí mě to víc než tebe, když tě musím trestat. Ukaž, co to tam máš, drahoušku…“

„Ano…“

Kalec se připravil, že ho nyní předhodí černé lady a stihne ho osud, proti kterému bude právě prožitá bolest hotovým požehnáním. Nebyl to však on, kdo vyhozen Dargonaxovou tlapou vylétl do vzduchu, aby vzápětí přistál s hlasitým žuchnutím Sinestře u nohou.

„Ach tak…“ řekla Sinestra téměř zklamaně. „To je všechno? Jeden ze ztracených strážných.

Nechali ti je.“

„Ano…“

„Tak ho považuj za předkrm. Ale odteď už budeš poslouchat, ano, drahoušku?“

„Ano…“

„Jak ano?“

Dargonax nezaváhal. „Ano… maminko…“

„Moc dobře, Nefariane. Konečně se to začínáš učit…“

Ozval se krátký zvuk, jak někdo odchází od okraje jámy, a pak ticho. A v tom tichu se Kalec zamýšlel nad zajímavým zjištěním. Sinestra nazvala Dargonaxe jménem nejmocnějšího syna.

Nedokázal rozlišit, zda to nebyla pouhá náhoda, ale přivedlo ho to na jednu myšlenku.

Trvalo minutu, než Dargonax tiše zaburácel: „Odešla.“

„Musím se odtud dostat,“ odpověděl okamžitě Kalec. „Korialstrasz mě potřebuje…“

„To je ten druhý? Je to kamarád?“

„Ano,“ odpověděl modrý rychle. „A mohl by ti hodně pomoci. Chceš jí přece utéct, že? Chceš se jí zbavit. Pak by bylo nejlepší, kdyby ti pomáhal i Korialstrasz.“

Dargonax se nad tím zamyslel a odpověděl: „Ano… to dává smysl… opravdu… kdo je Nefarian? Ty to víš. Cítil jsem, že to víš…“

Takže soumračný drak to postřehl stejně jako Kalec a zapamatoval si, jakým ho Sinestra nazvala jménem. „Byl to také její syn. Měla ho se svým druhem Deathwingem. Nefarian byl nejstarší a nejmocnější z jejích dětí…“

„Chci se s ním setkat,“ zašeptal drak. „Chci bratra poznat…“

„Nefarian je mrtvý.“ Alespoň pokud Kalec věděl. Zároveň se rozhodl, že využije Sinestřina zaváhání, a odvážil se dodat: „Zklamal ji a ona ho nechala napospas nepřátelům…“

Následovalo dlouhé ticho. Dargonax mu buď nerozuměl, nebo se pokoušel informaci strávit.

Soumračný drak byl velmi, velmi chytrý, ale vzhledem k tomu, že dosud neopustil vězení, možná ještě některé věci nechápal.

„Můj bratr je mrtvý. Všichni mí bratři jsou mrtví.“

Definitivnost Dargonaxova prohlášení otřásla Kalekem stejně jako jeho druhá polovina.

Bratři…

„Utekli jí. Utekli těsně předtím, než jsem se narodil. Byli jsme hodně daleko od sebe, ale cítili jsme se. Ano, cítili jsme se tady uvnitř.“

Mluvil o dalších dvou zrůdách, které Deathwingova družka stvořila a na jejichž zničení se Kalec podílel.

„Jenže oni nebyli jako já,“ pokračoval Dargonax a do hlasu se mu vkradla stopa opovržení.

„Neuvažovali správně. Mysleli jen na svůj hlad. Dovolili, aby myslel za ně. Byli to hlupáci a stejně hloupě umřeli…“ Přízračná hlava se naklonila poněkud blíž, ale stále ne dost, aby byly její obrysy zřetelně rozeznatelné. „Já tak hloupě nezemřu… vůbec nezemřu… a ty mi pomůžeš… kamaráde…“

„Ano… samozřejmě že ano…“

Dargonax najednou znovu a bez varování promluvil Kalekovi přímo do hlavy. Pošlu tě najít našeho kamaráda. Spolu mě jí zbavíte. Já se nenechám odstrčit…

Kalec byl vymrštěn do vzduchu stejně jako tělo dračího otroka. Doslova vystřelil z jámy ven a přistál na nohou vedle páchnoucího těla. To ovšem v tom samém okamžiku začalo klouzat – s pomocí Dargonaxovy magie – zpátky do jámy.

Kalec se za ním podíval, ale neviditelná síla vycházející ze zdánlivě nekonečné temnoty ho postrčila k jedné z chodeb vedoucích ven ze síně. Dargonaxova síla vůle byla neuvěřitelná a v tuhle chvíli s ní modrý nedokázal bojovat.

Ona je na druhé straně. Ty běž tudy.

Kalec neměl jinou možnost než poslechnout. Chtěl najít Korialstrasze, přestože se bál přemýšlet o důvodech proč. Kalec si nebyl jistý, kolik z jeho myšlenek dokáže Dargonax číst nebo cítit. Možná už svá tajemství nechtě prozradil.

Modrý drak ucítil, jak se mu v žilách znovu rozlila magie. Byl připravený ji použít. Nebylo to však z jeho vůle, že se mu ruka vzápětí zvedla a nechala zhmotnit meč.

Běž…

Kalec zbraň pevně sevřel a šel.

17

Vereesa a trpaslíci byli dál vězni. Nešlo o to, že by se vzdali plánu na útěk, jen se jim ho ještě nepodařilo provést způsobem, který by si hraničářka představovala. Hodiny ubíhaly a všichni seděli a čekali na její signál.

Existoval ovšem jeden obrovský důvod, proč se vznešená elfka ještě k ničemu neodhodlala.

Se skardyny a dračím otrokem tu nyní stál další drakonid. Nebyl to ani Rask, ani ten, který vzal Udina, ale měl v očích stejnou ostražitost, jež Vereese říkala, že ošálit ho dá mnohem víc práce než ošálit dračího otroka. Navíc hraničářku sledoval nejvíc ze všech, a jakmile udělala pohyb naznačující, že se chystá vstát, sahal po zbrani.

Vereesa se nevzdala, jen musela počkat. Dokud byl drakonid takhle ostražitý, neměla elfka šanci dostat se ani ke dveřím, natož je otevřít.

S Grendou se domlouvaly krátkými pohledy. Trpaslice jí dávala najevo pochopení, že musí čekat, bez ohledu na to, jak dlouho to bude trvat. Naštěstí dokázali být vznešení elfové i trpaslíci mnohem trpělivější než lidé.

A pak… do jeskyně strčil šupinatý čumák Rask. Našel pohledem druhého drakonida a zavrčel: „Pojď!“

Oba v příštím okamžiku zmizeli a nechali velení nervóznímu dračímu otrokovi. Hromotluk by zjevně nejraději šel s Raskem, ale dostal rozkaz. Ten ho očividně držel daleko od čehosi, co muselo být mnohem víc vzrušující než hlídání bandy bezpečně zamčených vězňů.

To bylo přesně to, na co Vereesa čekala. Nenápadně se přesunula ke Grendě…

Do jeskyně vešel další drakonid. Byl to ten odpovědný za Udinův osud.

„Ty,“ zachraptěl a ukázal na hraničářku.

Postavila se ke zrůdě čelem a co nejlépe se snažila maskovat skrytý nůž.

„Dveře,“ přikázal drakonid skardynům. Několik zakrslých zrůd s biči ihned přiskočilo, aby zahnalo nejstatečnější trpaslíky, zatímco jiná odemkla dveře cely. Když se otevřely, drakonid vešel dovnitř. V ruce držel dlouhé lano, které nyní začal rozmotávat.

„Jdem…“

Do oka se mu zabodl drobný nůž.

Hraničářka dalším pohybem vrazila do skardynů stojících před ní a spíše díky momentu překvapení než síle je shodila na zem. Vrazit do nich bylo jako vrazit do skály, ale ona setrvačností pokračovala dál.

A za ní se hrnuli ostatní zajatci.

První dva trpaslíci zahynuli rychle, s kopím v břichu. Jejich oběť pomohla těm za nimi, neboť Grenda a ostatní se kopí chopili a vyrvali je nepřátelům z rukou. Tím získali prostor, který umožnil dostat se z cely i zbytku vězňů.

Vereesa si skardynů nevšímala. Největší starost jí dělal drakonid. V okamžiku, kdy si vytáhl nůž z oka, vrhla se na něj hraničářka znovu. Protože už neměla jinou zbraň, chytila oběma rukama jeho lano.

Drakonid, vyvedený z míry hrozivým zraněním, ho nedržel dost pevně. Až příliš pozdě se pokusil chytit elfku pod krkem. Vereesa už byla vedle něj.

Mezitím se k oběma téměř dostal dračí otrok. Vereesa rychle udělala smyčku, a než se k ní drakonid stačil otočit, hodila mu ji kolem krku. Vzápětí prudce zatáhla.

Drakonid zachrčel a zoufale se pokoušel z provizorní smyčky osvobodit. Hraničářka ji však ještě utáhla a zároveň se otočila k dračímu otrokovi.

Čtyřnohý obr po ní máchl sekerou, která zazvonila o zem, neboť jen těsně minul. Hraničářka využila veškeré váhy, aby strážného odkopla, čímž zároveň ještě pevněji utáhla lano.

Ozvalo se strašlivé zapraskání. Vereesa ucítila, jak drakonidovi praskl vaz a jeho tělo je najednou bezvládné. Kvůli tomu, že se příliš soustředila na drakonida, se však na okamžik ocitla zcela odkrytá vůči dračímu otrokovi. Zvířecí válečník ji chytil za nohu a snažil se přitáhnout si ji k sobě, aby mohl zasadit smrtelnou ránu.

Vznešená elfka nepouštěla provaz a pokusila se využít váhu drakonidova mrtvého těla jako brzdu. Síla dračího otroka však byla natolik ohromná, že k sobě dokázal přitáhnout oba dva.

Hraničářka pustila lano. Náhlá změna odporu způsobila, že dračí otrok zavrávoral. Elfka se mu prosmýkla pod nohama těsně před tím, než se dračí otrok opřel zády o stěnu.

V tu chvíli se jí podařilo úplně dostat z jeho sevření a převalit se do strany. Za sebou znovu uslyšela zazvonit o zem sekeru. Dračí otrok, který stále plně nenabyl ztracenou rovnováhu, i nyní minul.

Vereesa se vyškrábala zpod obra a vyskočila na nohy. Přímo před ní stál skardyn s kopím. S

mrštností vlastní své rase mu hraničářka vytrhla kopí z rukou, než si stačil uvědomit, co se vlastně děje, a ještě ho odkopnout ke dvojici trpaslíků. Pak se prudce otočila. Právě včas, protože dračí otrok se chystal znovu zaútočit.

Hrot kopí ho zasáhl do ramene, ale to kvůli tvrdé šupinaté pokožce jen sklouzlo a zanechalo malý šrám. Dračí otrok se několikrát pokusil zbraň jí sebrat nebo zlomit a Vereesa mu v tom zabránila jen díky maximálně mrštným pohybům. Přála si, aby měla po ruce luk, neboť si byla jistá, že by dokázala během několika vteřin zasáhnout obě netvorovy oči i hrdlo. Kopí pro ni bylo zcela neznámou zbraní, která by se daleko lépe hodila do rukou lidem nebo podsaditým válečníkům, jakými byli trpaslíci.

Ti právě všude kolem ní bojovali se skardyny. Jejich znetvoření bratranci měli více zbraní, zároveň jich však bylo méně. Grenda sebrala jednomu z padlých protivníků bič a velmi zručně jím šlehla po skardynovi s kopím. Jednoduše nechala bič omotat kolem dřevěné tyče a prudkým trhnutím ji vyrvala protivníkovi z rukou.

Jednomu skardynovi se ovšem podařilo dostat se za ni. Šupinatý trpaslík se napřáhl sekerou s cílem zatnout ji válečnici do zad…

V tu chvíli se mezi ně vklínil jiný bojující.

„Grendo! Bacha!“ vykřikl Gragdin. Grendin bratr neměl zbraň, jen vlastní tělo. „Bach…“

Skardyn mu s chutí zaťal sekeru do hrudi.

Grenda zaúpěla bolestí, která se jistě rovnala krátké bolesti jejího bratra. Trpaslice zahodila bič, avšak neuchopila Gragdinovo krví zalité tělo, nýbrž zbraň, která ho zabila. Trpasličí vztek jí dodal sílu, jíž sekeru brutálně vyrvala skardynovi z ruky, a jedinou ranou mu usekla hlavu.

Ta se odkutálela stranou a torzo se zhroutilo na Gragdinovo tělo.

Stále nepříčetná vztekem a bolestí Grenda skolila další dva skardyny. Ostatní trpaslíci se nenechali zahanbit a rychle zlikvidovali zbytek stráží.

Mezitím Vereesa dál bojovala s dračím otrokem. Obr máchl sekerou a málem jí usekl hlavu.

To se mu sice nepodařilo, ale elfčino kopí bylo na dvě půlky.

Vereesa ho okamžitě nahradila sekerou, kterou sebrala jednomu z padlých skardynů.

Hraničářka se sehnula a zaútočila nikoli na tělo, ale na nohu dračího otroka.

Sekera se zakousla do šupinatého těla a oddělila všechny prsty i s kusem chodidla. Z rány vytryskla krev.

Dračí otrok zasyčel. Sklonil se, aby přimáčkl hraničářku na kamennou zem, ale Vereesa se mu vysmýkla. Proklouzla pod ním a ocitla se nedaleko východu.

V tu chvíli do jeskyně vběhla dvojice skardynů. Okamžitě si všimli Vereesy, vztekle zasyčeli a vrhli se na ni.

Dračí otrok se pomalu otáčel. V takhle stísněných prostorách mu obrovité tělo bylo spíše na obtíž, a to včetně dlouhého svalnatého ocasu.

Právě do něj ho nyní Vereesa udeřila naplocho sekerou.

Protivník zareagoval instinktivně a prudce zamáchal ocasem, který se v tu ránu proměnil ve smrtonosné kladivo, ze strany na stranu.

Vznešená elfka si však dala pozor, aby se neocitla v jeho dosahu. Místo ní ocas smetl oba skardyny, kteří odletěli o notný kus dál. Zrůdní trpaslíci narazili do zdi a zůstali nehybně ležet.

Protože se dračí otrok stále nestihl zcela otočit, skočila mu Vereesa na záda stejně, jako to viděla u Rona. Dračí otrok se pokoušel na ni dosáhnout, ale ona se přizpůsobila jeho pohybům a držela se přesně mezi oběma rameny.

Pak se hraničářka zapřela patami a ruce přehodila netvorovi přes ramena. Rychlým pohybem zápěstí švihla sekerou, takže ji mohla chytit i druhou rukou.

Následně ze všech sil zatlačila ostří proti měkké tkáni na strážcově hrdle.

Dračí otrok ji chytil za paže a zatáhl tak prudce, až si myslela, že jí je obě utrhne. Hraničářka se ovšem nevzdávala a dál mu tlačila ostří sekery hlouběji do krku. Na ruce, kterou držela chladný kov, ucítila teplou tekutinu.

Vzápětí se obrovi konečně podařilo přehodit si ji přes hlavu. Vereesa se snažila s využitím všech schopností hraničářky pád kontrolovat, aby si nezlomila vaz nebo nedopadla přímo na hlavu.

Ocitla se na zádech a plynule přešla do kotoulu, který však nedokončila, protože vrazila do jednoho z trpaslíků.

Vereesa se neodvažovala ztrácet čas zjišťováním, zda je spoluvězeň v pořádku, protože si byla jistá, že už má protivníka za zády. Zvedla ze země sekeru a prudce se otočila.

A skutečně, strážný se už řítil k ní, ovšem jakýmsi nekontrolovaným způsobem. O rovnováhu ho jistě připravila useknutá část chodidla, ale k tomu měl i celou horní polovinu těla zalitou krví z rány na hrdle. Když si dračí otrok strhl Vereesu ze zad, nechtěně si ránu způsobenou sekerou zvětšil.

Najednou dračího otroka doslova obklíčili trpaslíci s kopími. Grenda bodla první a hrot její zbraně pronikl přesně do zraněného hrdla. Dračí otrok máchl rukou a srazil kopí stranou, tím však ránu ještě zvětšil.

Strážný znovu zavrávoral a nyní konečně padl na zem. Jeden z trpaslíků ihned přiskočil, aby mu zasadil smrtelný úder.

Dračí otrok ho s titánským úsilím chytil, a než kdokoli stačil něco udělat, rozdrtil mu gigantickou pěstí hrudník.

Grenda zařvala a znovu bodla kopím, tentokrát s takovou prudkostí, až hrot vyšel šupinatou kůží na druhé straně hrdla ven.

Dračí otrok máchl zkrvavenou rukou… a zemřel.

Ze všech strážných zbývala jen dvojice těžce zmlácených skardynů. Grenda je nechala svázat a hodit do cely. Nenechala je žít z nějaké dobrosrdečnosti, což okamžitě vysvětlila.

„Až je tu najdou a zjistí, že všichni vostatní to mají za sebou, tak si to hodně šeredně vodskáčou,“ řekla téměř vražedně.

Trpaslice přešla k tělu mrtvého bratra. Její druhý bratr, Griggarth, stál vedle ní a zíral na mrtvého sourozence, jako by si nebyl jistý, jestli tam místo něj nemá ležet on.

Grenda se dotkla rukou čela a hrudi a pak se rázem proměnila. „Jdem, než se tu vobjeví další stráže…“

Zbýval jeden problém. Ani Vereesiny vycvičené smysly jim nedokázaly poradit, kterým směrem by se měli vydat. Grenda měla pocit, že ví – trpaslíci uměli tunely číst a odhadnout, zda v další části povedou vzhůru či dolů – ale v případě Grim Batolu nemohla ani ona přísahat.

„Ron mi říkal, že tunely tady nemaj smysl ani řád. Ty, který by měly zahýbat nějakým směrem, se prej najednou začnou stáčet úplně naopak. Jako by je kopala banda šílenejch horníků, který neměli plán.“

„Jo, asi banda Temnejch železnejch,“ odplivl si Griggarth.

„Tydle tunely jsou starší než ti bastardi,“ odpověděla mu sestra. Dotkla se podlahy a chvíli ji zkoumala. „Kdybych se mohla řídit podle stop, šla bych doleva.“

„A co tam vlastně vidíš?“ zeptala se hraničářka, navzdory situaci fascinovaná schopnostmi trpasličí velitelky.

„Rejhy a taky strukturu skály a kamenů. Někdy z nich jde poznat správnej směr. Ale taky tu jsou zbytky hlíny a štěrku, který ty potvory přitáhly zvenku.“ Zamručela. „Jestli se my trpaslíci v něčem fakt vyznáme, jsou to šutry a hlína.“

„V tom případě jdeme podle tebe. Běž první.“ Grenda přikývla a vydala se s unavenou družinou zvoleným směrem. Trpaslíci byli ozbrojeni vším možným, o co byli schopni obrat mrtvé. Vereesa si nenechala sekeru ani jinou zbraň, protože je raději předala do rukou, o nichž se domnívala, že s nimi umí zacházet. Jediná zbraň, která jí tak zůstala, byl malý nůž, který jí vyrobil Rhonin.

Zatímco Grenda s trpaslíky odhodlaně pochodovala, propadla se Vereesa až na samý konec zástupu. Jednoduše je následovala a věřila trpasličímu smyslu pro orientaci v podzemí. S

Grendou v čele se jistě všichni dostanou bezpečně ven.

A s touhle myšlenkou elfka ještě víc zpomalila. Když bylo jasné, že trpaslíky zajímá jen tunel před nimi, Vereesa se najednou otočila. Tiše jako sama noc zamířila na druhou stranu.

Byla si jistá, že někde tam najde Zendarina…

*

„Jenže my se musíme hned vrátit do Grim Batolu!“ naléhala Iridi na čaroděje. „S každou vteřinou, kterou tu prováháme, by naši přátelé mohli víc trpět!“

„A vy si myslíte, že to nevím?“ odsekl Rhonin. Seděl společně s draenei na starém padlém kmeni a ruce měl natažené před sebou. Ze země pod nimi vycházela mdlá modrá záře, čarodějova verze táborového ohně, který ovšem nebyl z dálky vidět. „Mám tam ženu, kněžko.

Na světě nemám nikoho, kdo by pro mě znamenal víc než ona a mí synové. Nikoho.“

„Tak proč se tam prostě nezhmotníme, jak jste to udělal předtím?“

Odplivl si. „Nevím, jak funguje magie u draenei obecně, ani jak konkrétně u vás, ale taková věc je docela fuška, hlavně když to děláte poněkolikáté za sebou! Už jsem se tímhle způsobem přesunul několikrát, protože jsem se ji snažil najít!“

Rhonin jí ukázal talisman, který nosila Vereesa. Iridi z něj nic necítila, ale ona nebyla ta, kdo jej vyrobila.

Čaroděj byl čím dál mrzutější a Iridi měla pocit, že ještě násobí tlak, který ten člověk zjevně cítil. V několika posledních dnech jako kněžka několikrát hrubě pochybila. Draenei napadlo, jak si vůbec kdy mohla myslet, že by právě ona mohla najít zajatého přízračného draka. Ve světle všeho, co se jí dosud podařilo dokázat, bylo takové sebevědomí k smíchu.

Oba seděli uprostřed divočiny obklopující Grim Batol nedaleko místa, kterému Rhonin říkal Raptor Ridge – Raptoří hřeben. Z toho názvu unavené Iridi přeběhl mráz po zádech, protože si vzpomněla na bitvu u Menethilského přístavu. Čaroděj ji však ujistil, že se většina raptorů přesunula blíže k trpasličím sídlištím.

„Taky cítí, co se v Grim Batolu děje,“ řekl jí. „Proto teď tolik obtěžujou trpaslíky.“

Nabídl jí trochu obyčejného jídla ze svého vaku, který byl, jak se zdálo, téměř bezedný.

Rudovlasý čaroděj z něj vytáhl rozhodně víc jídla, než se do něj mělo vejít, a i tak to vypadalo, že se vůbec neztenčil.

„Moje povolání přináší jisté výhody,“ vysvětloval Rhonin, zatímco společně jedli nekynutý chléb a sýr, který byl dokonce chladný a velmi smetanový. „Ale taky obrovskou odpovědnost.“

„Musíte mít mezi svými na starosti spoustu věcí.“

„Myslíte mezi čaroději, v Alianci nebo obecně u lidí? Vyberte si. Pro všechny toho někdy dělám víc, než bych chtěl. Aliance toho po Dalaranu potřebuje stále hrozně moc a čarodějové se na mě obracejí proto, že uvažuju jinak než oni v posledních několika stech letech. A co se týče lidí obecně… už jsem jich viděl umřít příliš mnoho a úplně mi to stačilo… prostě bych si chtěl v klidu žít s rodinou…“

Rhonin by však nikdy nikoho z těch, o kterých mluvil, nenechal na holičkách, to Iridi velmi dobře cítila. Čaroděj se vlastně velmi podobal Krasovi, zejména snahou udělat z Azerothu lepší místo, třebaže za to sám draze platil.

Například teď by jeho milovaná žena už mohla být mrtvá.

„Jste významný člověk,“ prohlásila tiše kněžka. „Dokážete velké věci, vím to.“

„Vždyť jsem ani neochránil svou ženu a syny,“ zavrtěl hlavou. „Bojoval jsem s démony, draky, orky i jinýma potvorama, ale nejvíc mě vždycky děsila představa, že nebudu schopen pomoct těm, které miluju ze všeho nejvíc.“

Položila mu ruku na rameno. I když Iridi neměla vlastní rodinu, aby mohla srovnávat, byla natolik empatická, že se do jeho situace dokázala vžít. „To vždy nejvíce děsí ty, kdo dělají největší věci.“

„Mluvíte jako polobůh, kterého jsem kdysi potkal. Jmenoval se Cenarius…“ Odmlčel se a ztuhl.

„Co…?“

Rhonin ji syknutím umlčel. Jeho levá ruka se sevřela v pěst a on zašeptal: „Myslím, že tohle by mohlo stačit. Spíš je to jenom poleká, ale…“

Mdlá modrá záře se najednou proměnila v oslepující jas, který ovšem i nadále osvětloval jen prostor v okruhu asi deseti metrů, v jehož středu stál Rhonin s Iridi.

I tak však bylo najednou vidět, že nejsou sami. Kolem nich stál více než tucet vysokých postav s ještěřími rysy. Nebyli to drakonidé, přestože stejně jako oni stáli na zadních nohou.

Tihle tvorové byli mnohem primitivnější, zvířecí a pro Iridi znamenali návrat už jednou prožité noční můry.

„Raptoři…“ vydechl Rhonin.

Oslepující světlo zvířata omráčilo. Několik jich stále mělo odvrácené tlamy od světla. Další vztekle syčeli. Jejich ocasy kmitaly ze strany na stranu zjevně nervozitou a strachem.

„Stůjte vedle mě,“ přikázal čaroděj.

Iridi věřila jeho úsudku, i když se zároveň připravila okamžitě přivolat hůl naaru. Raptoři chodili sem a tam a pomalu si zvykali na záři, již, jak si draenei všimla, Rhonin poněkud zmírnil.

Jak si je prohlížela důkladněji, všimla si, že většina z nich má jizvy, a někteří dokonce ještě nezahojená zranění. Iridi si znovu vybavila boj u Menethilského přístavu.

Raptoři dál přecházeli sem a tam, občas se některý z nich hlasitě ozval. V jejich hrdelním chrčení bylo možné rozeznat jemné nuance podle toho, který raptor zrovna promluvil. Iridi natáhla ruku, aby přivolala hůl, protože ji napadlo, že s její pomocí by jim mohla rozumět.

„Je jich tam daleko víc,“ řekl Rhonin a přerušil jí myšlenky.

„Víc? Kolik?“

„Těžko říct. Osobně doufám, že dost.“ Rozhlédl se kolem. „Vypadá to, že dostali hodně zabrat u Menethilského přístavu. Trpaslíci jsou malí, ale ta jejich tělíčka jsou nacpaná svaly a mají chuť bojovat. Ani rychlost, dobré drápy a zuby na ně nestačí.“ Rhonin se narovnal.

„Hmmm. Vypadá to, že jde velký šéf.“

Na okraji světelného kruhu se objevil větší a štíhlejší raptor ozdobený větším množstvím per než ostatní. Jeho tělo bylo ostře červené se zlatými a modrými příčnými pruhy. Kráčel se sebevědomím krále… nebo královny. Iridi nedokázala odhadnout, jakého pohlaví by mohl být.

Ostatní raptoři sklonili hlavy a po očku sledovali, jak velitel pomalu míří ke dvojici stojící uprostřed ozářeného prostoru. Několik ještěrů natočilo krky, jako by chtěli nastavit měkčí, hůře chráněné části těla.

„Dávají najevo podřazenost,“ vysvětloval čaroděj.

„Je to samec nebo samice?“

„Tak to je hodně dobrá otázka.“

Iridi čekala, ale Rhonin již víc neřekl. Pro oba nyní bylo nejdůležitější, co asi velitel raptorů chce… a jestli by se jim podařilo uniknout, kdyby zaútočila celé smečka.

„Mám pár es v rukávu, takže nemusíte mít strach,“ zašeptal Rhonin, jako by jí četl myšlenky.

„Jsem jenom zvědavý, proč se k nám tlupa dravých ještěrek chová, jako bychom byli něco mnohem většího a strašlivějšího než oni.“

Vůdce raptorů se zastavil přímo proti zdroji světla. Upřeně se zadíval nejprve na Iridi a pak na Rhonina. Na toho nakonec zavrčel.

Kněžka už chtěla zareagovat, ale Rhonin se jí něžně dotkl prsty na paži.

„Náš přítel si chce jen promluvit. Zkusíme zjistit, co nám touží říct.“

Raptor znovu zařval, tentokrát však znatelně jiným tónem. Iridi bedlivě poslouchala a měla pocit, že v hlase zvířete není žádná agresivita.

„Myslím, že se s tebou chce spřátelit,“ zašeptala čaroději.

„Mám stejný pocit. Zajímavá představa, když si uvědomíme, že mluvíme s krvelačným monstrem. Ale už jsem zažil podivnější věci.“

K jejímu překvapení udělal krok k raptorovi. Ani na chvíli při tom nepřerušil oční kontakt se zvířetem. Zastavil se, a aniž by pohnul hlavou, řekl Iridi: „Vždycky se jim dívejte přímo do očí.

Tady jde o dominanci, a když zaváháte, jejich mínění o vás hodně poklesne a pak už se to těžko vrací.“ Zasmál se. „To jsem se naučil za těch několik let, co jsem dělal diplomata…“

Člověk i raptor pokračovali v souboji, v němž byl jedinou zbraní pohled, ještě asi minutu…

když konečně raptor na zlomek vteřiny stočil zrak stranou. Rhonin přikývl.

Tenhle jednoduchý pohyb byl zjevně signálem k další fázi střetnutí. Raptor sklonil hlavu a podíval se úplně jiným směrem.

Rhonin si uvědomoval riziko, které podstupuje, nicméně otočil hlavu stejným směrem.

„Dívá se ke Grim Batolu,“ řekl. „To je ale překvapení.“

„To chtějí, abychom se tam vrátili? Máme být jejich vězni, které předají krvavému elfovi a jí?“

„O tom pochybuju.“ Čaroděj se znovu zkoumavě zadíval na vůdce raptorů. „Bylo by fajn, kdybychom uměli aspoň něco z jejich jazyka.“

Iridi si znovu vzpomněla na hůl. „Možná bych mohla něco zkusit.“

Nechala si v dlani zhmotnit dar naaru. Raptoři zasyčeli, ale jinak nereagovali. Ani Rhonin nic neříkal, když draenei obezřetně namířila velký krystal na vůdce.

„Rozumíš tomu, co říkám?“ zeptala se tvora.

Raptor zavrčel.

V kněžčině hlavě se najednou rychle vystřídalo několik obrazů. Raptoři na lovu za potravou.

Náhlá nervozita. Temný obrys Grim Batolu.

Dva děsiví raptoři připomínající netopýry snášející se z oblohy. Chytili do spárů dva ze svých pozemských druhů a odnesli je vysoko do vzduchu, kde je ihned pozřeli.

Iridi navzdory téhle poněkud odlišné perspektivě oba tvory poznala. Dívala se na soumračné draky, s nimiž bojovali s Krasem, ovšem takhle je viděli raptoři. Podobné obrazy byly nejlepším překladem raptořího jazyka, jakého byla hůl schopna.

„Fascinující!“ vydechl Rhonin, který v tu chvíli vypadal úplně jako dračí mág. Překvapilo ji, že zjevně viděl obrazy taky, ale hůl jí neustále odhalovala nové a nové schopnosti.

Další obrazy. Zemní lid – asi nejlepší termín, který Iridi napadl k tomu, jak raptoři sami sebe popisovali – běžel na západ. Vize Grim Batolu se opakovaně vracela mezi různými scénami a draenei mohla jen hádat, že důvodem musel být neustálý pocit zla, který z něj raptoři cítili.

Zla, jež se i oni báli jen tak ignorovat.

Přišla druhá bitva u Menethilského přístavu. Vlastně bitvy. Raptoři napadali trpaslíky už v minulosti, ale nikdy v takovém počtu. Mnoho smeček se spojilo do jedné a důvodem byl znovu temný Grim Batol.

Boj o získání nového a bezpečného území však nedopadl dobře. Trpaslíci se na obrazech udatně bránili, i když nejprve měla Iridi problém je vůbec poznat. V očích raptorů ze všeho nejvíce připomínali skardyny, které ještěři rovněž znali.

Následovaly výjevy, v nichž se raptoři pohybovali sem a tam mezi horou a přístavem. Ani na chvíli se nezastavovali. Šli jedním směrem, pak opačným a zase zpátky.

A pak se na scéně objevila Rhoninova tvář, ovšem nebyl to stejný Rhonin, jakého znala.

Tenhle byl mladší a bojoval proti hromotlukovi se zelenou kůží.

„To mě podrž!“ vyhrkl čaroděj. „To jsem já zhruba v době, kdy jsme odsud vykopali orky…“

Chvíli se nad tím zamyslel a nakonec dodal: „Někteří z raptorů tam někde museli být, možná dokonce přímo tenhle, protože je starší než ostatní…“ Odmlčel se, protože se objevil nový, ještě více matoucí výjev.

Stále to byl Rhonin s orkem, ale nyní tam byl s nimi i raptor – a tenhle skutečně draenei připomínal vůdce smečky. Raptor však zjevně netoužil čaroděje zabít, jak by oba čekali. Šel po orkovi.

A pak se ork proměnil ve skardyna, který se zase přeměnil v jednoho z raptorů s netopýřími křídly, kteří byli ve skutečnosti soumračnými draky. Nehledě na to, kdo byl jejich nepřítel, bojovali raptor s čarodějem bok po boku.

Vůdce raptorů udělal krok zpátky. Vize zmizely. „Co to všechno znamenalo?“ zeptala se tiše draenei. Zároveň po očku sledovala raptory, kteří si nyní trpělivě prohlíželi čaroděje.

Rhonin si dal s odpovědí na čas, a když nakonec promluvil, jen potvrdil kněžčino podezření.

„Abych byl upřímný, myslím… myslím, že chtějí naši pomoc. Myslím, že chtějí uzavřít spojenectví, jestli jste schopna něčemu takovému uvěřit…“

Iridi přikývla. Jestli byli raptoři tak inteligentní, jak vypadali, tahle představa nemusela být daleko od pravdy. Koneckonců jejich území bylo velmi blízko Grim Batolu a ona už pochopila, že jsou zoufalí, protože jinak by nezačali útočit na Menethilský přístav. Snad nějak cítili Rhoninovu moc, možná ho dokonce viděli zhmotnit se jakoby ze vzduchu a instinktivně v něm viděli možného zachránce.

Ať již byla pravda jakákoli, Rhonin byl ochoten své verzi uvěřit natolik, že udělal další krok k raptorovi. Mohutný tvor znovu sklonil hlavu, jako by nechtěl udělat nic, čím by člověka popudil.

Čaroděj došel až na dosah raptorových zubů. Stále zcela klidně natáhl ruku. „Pojď, příteli,“

zašeptal Rhonin. „Pojď…“

Ještěr ruku očichal. Jeho čelisti byly dost velké, aby se do nich vešla celá Rhoninova paže.

Ohromné nozdry přejely po ruce až k rameni, a na několika místech dokonce zanechaly slizkou stopu, které si však člověk nevšímal.

Pak vůdce raptorů ustoupil a vydal podivný štěkavý zvuk směrem k ostatním zvířatům.

Všichni ještěři jako jeden sklonili hlavu skoro až k zemi… a pak obrátili téměř vražedné pohledy ke Grim Batolu.

Rhonin se temně zasmál. Zadíval se na Iridi. „Vypadá to, že máme hotovou armádu,“

prohlásil čaroděj a vesele mu zacukalo u oka. „Musíme vymyslet, jak ji nejlíp využít.“

18

Vereesa se proplétala chodbami vědomá si skutečnosti, že se noří čím dál hlouběji do hory bez jediného znamení, z něhož by poznala, že je nepřítel poblíž. Původně si myslela, že narazí na stopu, která ji k Zendarinovi zavede, ale místo toho se zdály chodby, jimiž procházela, čím dál méně používané, a když se chtěla hraničářka z jedné z nich vrátit, skončila v jiném neznámém tunelu.

Občas mám pocit, jako by byl Grim Batol živý, jenom si s námi všemi hrál a bylo mu úplně jedno, jestli jsme dobří nebo zlí, pomyslela si Vereesa. Znala legendy vyprávějící o podobných místech, která měla vlastní inteligenci. Příčinou byl často fakt, že se na nich v minulosti nacházela ohromná koncentrace magie. To by na Grim Batol sedělo. V Azerothu bylo jen málo míst, která by byla všemožnými energiemi na nesmírně dlouhou dobu doslova prosáknutá.

Odhodlaná najít cestu za každou cenu si elfka začala dělat na stěnách nožíkem značky.

Kdykoli zahnula, nezapomněla označit chodbu, kterou měla po pravé straně. Byla si jistá, že tímhle způsobem nezůstane ztracená dlouho.

Když však jedna z chodeb náhle skončila a ona se musela otočit a vrátit zpátky, žádnou ze značek nenašla. Znovu se přesvědčila, že jde správným směrem, a tvrdohlavě pokračovala dál.

Brzy zjistila, že tunel skutečně nepoznává, a co hůř, ani vrátit se jí tentokrát nepodařilo.

A pak kdesi v dálce před sebou uslyšela cosi, co znělo jako skardynové. Jakkoli by se jim před chvílí snažila všemožně vyhnout, nyní v nich viděla jedinou šanci nejen nalézt bratrance, ale také zjistit, kam se vlastně dostala.

Ony sykavě a chrčivé hlasy se zdánlivě pohybovaly od ní, ale ani když zrychlila, neměla pocit, že by se k nim blížila. Ještě děsivější bylo, že neustále klesala, a už byla bezpochyby mnohem hlouběji, než původně chtěla. Neměla ponětí, co se může skrývat v hlubinách pod Grim Batolem, ale neměla v úmyslu zjišťovat to, pokud tam náhodou nebude i Zendarin, o čemž pochybovala.

Až dosud se Vereesa spoléhala na zrak a malé drahokamy, které lemovaly většinu tunelů a mdlou září jí ukazovaly cestu. Bylo zcela zřejmé, že je tam musela záměrně zasadit něčí ruka, což ji poněkud uklidňovalo. Znamenalo to, že se stále pohybuje v chodbách používaných současnými obyvateli.

A skutečně, v jedné z menších jeskyní dokonce našla ostatky trola, který zde zřejmě sloužil v době orkské okupace. Chladné podzemí zachovalo tělo prakticky v původním stavu, takže dokonce rozeznávala tetování na jeho dlouhém vyzáblém těle. Protáhlá tvář připomínala posmrtnou masku. Vedle něj ležela malá sekera a nůž, obojí v použitelném stavu, takže si je vznešená elfka rychle přivlastnila.

Když se otočila a zanechala tělo, aby mohlo pokračovat v nerušeném nekonečném spánku, ucítila záchvěv nervozity, protože nenašla jedinou stopu naznačující, proč vlastně trol zemřel.

Kromě toho, že vypadal neuvěřitelně hubený, se zdál být skoro jako živý.

Že by se ztratil a zahynul hlady tak blízko, a zároveň tak daleko od svých druhů? To by ani pro ni nevěstilo nic dobrého.

S malou sekerou a dýkou si alespoň připadala lépe připravená na případného protivníka, na něhož by mohla narazit. I nadále si značila cestu.

Tunel, kterým kráčela, najednou potemněl, až všechny krystaly zmizely a ona se ocitla v temnotě. S rostoucím rozhořčením se Vereesa vrátila o jednu chodbu zpátky a šla jí tak daleko, až narazila na jinou odbočku.

I tahle byla neosvětlená.

Znovu se vrátila do tunelu a prošla ho celý dvakrát tam a zpátky. Pokaždé však po stranách našla jen naprosto tmavé tunely. Teď už si byla jistá, že si s ní nějaká bytost – snad možná i Zendarin – jenom hraje.

Zastavila se před dalším tmavým tunelem a zvažovala možnosti. Zdálo se, že skutečně nemá jinou možnost než projít některým z neosvětlených tunelů, takže jednoduše vešla do toho, u něhož zrovna stála…

A z druhého konce uslyšela hraničářka slabý hlas.

Nerozuměla, co říká, ale znělo to unaveně a ztrápeně.

Navzdory skutečnosti, že se s největší pravděpodobností jednalo o past, elfka zrychlila.

Zároveň se snažila bedlivě naslouchat, ale hlas se už neozval. Možná byl jen výplodem její unavené mysli, to nemohla vyloučit. Alespoň však měla důvod už se nevracet. Se sekerou v jedné ruce a dýkou v druhé kráčela tmou.

S každým dalším krokem sestupovala níž a níž. Její prsty téměř křečovitě svíraly topůrko.

Najednou měla pocit, že přímo před sebou zaznamenala slabou záři…

A skutečně, co se zprvu zdálo být jen o něco světlejší mlhou, postupně vyplňovalo chodbu světlem. Vereesa znovu rozeznávala detaily na stěnách, které jí ihned řekly, že tunel byl opracován daleko hruběji než ty nahoře. To samo o sobě vypovídalo o jeho stáří i o tom, že ti nahoře zřejmě o jeho existenci neví.

Ale… komu pak patřil hlas, který slyšela?

Vznešená elfka zpomalila. Před sebou viděla rudou záři vycházející jaksi zespodu… jako by někde pod úrovní tunelu byla osvětlená jeskyně. Hraničářka se odhodlaně, avšak zároveň velmi obezřetně začala plížit dál.

Najednou si uvědomila, že je tu čím dál chladněji. Mnohem chladněji, než by mělo být. Ve skutečnosti čekala, že z podobné jeskyně v nitru Grim Batolu bude vyzařovat žár, ne chlad.

Navzdory tomu, jak daleko došla, ji napadlo, že by se měla vrátit. Cosi uvnitř ní to nedovolilo.

Vznešená elfka se přitiskla k zemi a pomalu nahlédla do jeskyně.

Vytřeštila oči.

Dívala se do ohromné síně tvořené ohněm i ledem. Oheň tu byl v podobě malých jezírek žhavé, bublající lávy. To z nich vycházela rudá záře. V nose ji najednou zaštípal pach síry. Byl tu více než tucet takových jezírek, alespoň tolik jich elfka viděla. Některá byla malá jako dlaň, ale do jiných by se vešla i se všemi trpaslíky, a vůbec by to nebylo znát.

Celá jeskyně měla být nesnesitelně žhavá a jí měl tělo zaplavit pot. Skutečnost však byla taková, že jí od úst vycházely obláčky páry, taková tu byla zima.

Vysvětlení našla nahoře. Ze stropu visely gigantické ledové krápníky, ty však ani náhodou nemohly být dílem přírody. Když se Vereesa posunula o kousek dál, spatřila, že jsou uvnitř dokonale bílé, a dokonce cítila, jak z nich sálá ledový chlad.

A pak jí došla odpověď na nevyřčenou otázku: Proč? K čemu takové magické představení?

Vznešená elfka si uvědomila, že všechny oválné kopečky, kterých byla jeskyně plná, jsou ve skutečnosti jediná věc.

Všechno to byla vejce. Vejce tak velká, že mohla patřit jedinému tvoru.

Drakovi.

Vereesa slezla do jeskyně a přistoupila k nejbližšímu z nich. Nejprve si myslela, že je prasklé, protože bylo z její strany pokryté mazlavou hmotou, která jí ze všeho nejvíc připomínala žloutek. Když si ho však prohlédla zblízka, pochopila, že vejce je v pořádku. Ona hmota ho pokrývala celé.

Dotkla se jí hrotem dýky a okamžitě měla odpověď. Myatis. Její národ magickou substanci používal k ochraně posvátných relikvií a vzácných živých věcí jako například semen. Někdo se rozhodl, že ji použije daleko důmyslnějším způsobem – aby s její pomocí zabránil zkažení vajec.

Jakkoli byl myatis skvělá věc, Vereesa chápala, proč někdo k tomu všemu rozpoutal v jeskyni tak šílenou bitvu žáru a chladu. Myatis by sám o sobě vejce neuchoval. Když vrstvou prostrčila prst a dotkla se skořápky, zjistila, že má dokonalou teplotu, jež zajišťovala, že obsah zůstane životaschopný.

A pak si Vereesa všimla ještě jedné věci. Všechna vejce byla rozmístěna v dokonale pravidelném tvaru a nebyla jich hrstka, ba ani desítky.

Stovky. Tolik, až si dokázala představit, že je tu někdo shromažďoval po staletí…

Vznešená elfka se rozhlížela kolem sebe. Nejprve si toho vůbec nevšimla, protože vrstva myatisu všechno zbarvovala do šeda, ale ne všechna vejce byla stejného typu. Nešlo jen o velikost nebo tvar, vejce se lišila dokonce i barevnou texturou.

U Sluneční studny! Tohle nejsou jenom vejce černého draka… musí tu být vejce rudých a jiných…

Vereesa nevěřila vlastním očím. Když společně s Rhoninem pomáhali královně rudé letky dostat se ze zajetí Hordy, nesčetněkrát narazili na rozbité skořápky jejích vajec. Poté jí manžel, který měl neustálý hlad po všem vědění, ukázal skořápky vajec jiných letek, a to včetně černé.

Proto nyní poznala, že vejce Deathwingova druhu sice v jeskyni výrazně převažují, ale je zde i spousta vajec velmi podobných těm od rudé královny a takových, která se nepodobala žádným, jež znala.

„Staletí…“ zašeptala si pro sebe. „Fakt, muselo to trvat staletí…“

Pak si všimla čehosi zvláštního a zadívala se na dvě vejce pozorněji. Vypadala nějak podivně nafouklá a na skořápce měla drobné puchýřky.

Ať již ve vejcích bylo původně cokoli, nyní už v nich v žádném případě nebyli nevinní mladí dráčci.

Elfka se zachvěla, tentokrát to však nebylo chladem vycházejícím z děsivých magických krápníků. Znala Deathwingovu touhu po nové, strašlivější dračí letce i skutečnost, že v tomhle jeho zvráceném odkazu pokračovaly i jeho děti. Zatímco však Nefarian s Onyxií spřádali vlastní plány na vytvoření nové dračí letky, tady někdo zjevně trpělivě a metodicky shromažďoval všechna rozličná vejce – bezpochyby často získaná podvodem či krádeží – a čekal na chvíli, kdy budou šance na úspěch a stvoření nového strašlivého druhu téměř ideální.

A s takovým množstvím vajec by se mohlo zrodit tolik zrůd, až by snadno smetly odpor, který by jim mohli klást veškeří živí tvorové Azerothu.

Podobné strašlivé obrazy, které se jí honily hlavou, byly náhle zahnány zvukem pohybu ozývajícího se z druhé strany jeskyně. S připravenou sekerou se hraničářka pomalu začala přesunovat směrem, odkud měla pocit, že zvuk přišel.

Když se však přiblížila, našla jen další bublající jezírko. Tohle bylo tak velké, že by se na ně vešla celá plachetnice, třebaže vyplout by už neměla kam. Vznešená elfka zkoumala okraje jezírka a hledala někoho, kdo by se tam snad mohl skrývat. Navzdory nepřetržitému bublání si byla jistá, že slyšela cosi zcela jiného.

Z bublající lávy se zhruba uprostřed prudce vynořila obrovská zrůdná hlava. Okolní žár ji zbarvoval do jasně oranžových tónů. Otevřela ještěří tlamu…

„Ve… Vereeso?“ zachroptěla.

Obr zasténal a prudce se pohnul k ní. Hraničářka rychle couvla, když se z lávy vynořilo několikatunové, ještě kouřící dračí tělo a vylezlo na břeh. Elfka dál ustupovala, ohromená jeho velikostí. Tak velikého draka snad ještě neviděla, pokud ovšem nepočítala samu královnu rudé letky nebo Krasa v jeho skutečné podobě draka Korialstrasze…

Korialstraszi?

Kouřící leviatan se dál potácel k ní. Hraničářka se otočila a rozběhla se, protože si uvědomila, že drak je ještě větší, než si myslela.

Zahalil ji jeho stín. Vereesa věděla, že neběží dost rychle. Připravila se na nevyhnutelné…

Ale Korialstrasz na ni nespadl. Ve skutečnosti se neozvala žádná ohromná rána, jen poměrně tiché žuchnutí, které doprovázelo drakův pád.

Vznešená elfka se odvážila otočit.

Z Krasa – dračího mága – ležícího na okraji lávového jezírka stále stoupala pára. Jeho obvykle bledá pokožka byla ještě chvíli žhavě rudá a tělo zjevně vypalovalo obtisk do kamenné podlahy. Bylo zvláštní, že žár nijak neuškodil oblečení – to však bylo jen falešným obrazem a výsledkem drakovy magie.

Vereesa se vzpamatovala z prvotního šoku a rozběhla se k němu. Naštěstí a navzdory tomu, jak vypadal, Krasus dýchal.

Nebyla ho ovšem schopna přivést k vědomí. Protože si nebyla jistá, co by měla dělat, rozhodla se zkusit, jak horký ve skutečnosti je. A i když to bylo více, než by se dalo považovat za normální, mohla se ho dotknout, aniž by se popálila.

Hraničářka co možná nejopatrněji nadzvedla mágovo bezvládné tělo a odtáhla ho na místo, kde se podlaha jeskyně zvedala ke stropu. Tam ho posadila, opřela o stěnu a uvažovala, co dál.

Krasus jí ušetřil práci, protože otevřel oči.

„V… Vereesa z národa vznešených elfů,“ vypravil ze sebe. „Tebe bych tady nečekal…“ Dračí mág se rozkašlal. Vypadal starý a vyzáblejší než obvykle. „Ale rád tě vidím, i když ne zrovna tu.“

„Měla jsem tě čekat,“ opáčila hraničářka. „Kdo jiný by se mohl objevit na místě, kde se děje tolik zla, aby s ním skoncoval?“

„Ty a Rhonin… jste taky udělali mnohem víc, než jste museli, mladá paní.“ Mávnutím ruky předem utišil její námitky. Pak však přimhouřil oči. „Ty víš, co se v Grim Batolu děje?“

„Jen tolik, abych z toho byla pořádně zmatená, velký.“ Když sebou znovu škubl bolestí, starostlivě se na něj podívala. „Krase… co ti je?“

„Byl jsem na pekelném místě a doufám, že už nikdy nic podobného nebudu muset zažít.

Podařilo se mi uniknout jen tak tak, ale málem jsem při tom sám sebe roztrhal na kusy. Byl jsem vyvržen z místa skutečného zapomnění zpátky sem, do hory… respektive přímo do skály…“

Rychle jí vylíčil strašlivé chvíle, kdy byl po útěku z magické pasti vržen jejími rozpoutanými silami do Grim Batolu. Jeho tělo a samotné základy hory splynuly v jedno. Jen díky neuvěřitelné magické síle a také síle vůle se hora nestala jeho hrobem i náhrobkem zároveň.

„Ze všech sil se mi podařilo dostat se do vedlejší jeskyně. Pak jsem hrabal dál z jedné jeskyně do druhé, protože jsem potřeboval žár, aby se mi vrátily síly. Strašný žár. Jediný jeho zdroj, který jsem cítil, se zdál být strašlivě malý, ale jinou možnost jsem neměl. Šel jsem za ním, a když byly tunely příliš úzké, převtělil jsem se do této podoby…“

Vůbec si nevšímal ničeho, co měl kolem sebe. Jeho utrpením mučená mysl dokázala vnímat jen to, že navzdory slabému žáru zde byla jezírka žhavé lávy. Nedalo se říct, že by se draci v podobných koupelích vyžívali, a kdyby zůstal v lávě ponořený o něco déle, nakonec by opravdu uhořel, takže skutečnost, že zvolil právě tuhle možnost, aby co nejrychleji nabral ztracené síly, vypovídala o jeho zoufalství. Spolu se zbytkem magie, kterou v sobě našel, mu neuvěřitelný žár skutečně vrátil síly rychleji než cokoli jiného.

„Trik je v tom poznat, kdy je čas z jezírka vylézt. Byl jsem tak vyčerpaný, že jsem málem zůstal příliš dlouho. Dvakrát jsem se vynořil, abych zkusil co nejtišeji zavolat kohokoli, koho bych zde mohl považovat za přítele, protože jsem věděl, že budu potřebovat pomoc. Čekal jsem někoho jiného, buď některého z trpaslíků, nebo tu draenei…“

„Iridi?“

Zvedl obočí. „Ale? Vy jste se potkaly? Ano. Ta tu dokonce plní dva nemožné úkoly. Doufá, že najde a zabije přízračného draka…“

„Ano… a také chce vzít krvavému elfovi hůl, o kterou obral mrtvolu jejího zavražděného přítele.“ Vereesin výraz mrazil, a to navzdory žáru vycházejícímu z okolních jezírek. „Ale Zendarin je jen můj…“

Ustaraně se na ni podíval. „Osobní záležitost. Nebudu se tě ptát proč, jen bych ti chtěl připomenout, jak je něco takového pošetilé.“

„Tak to jsi ten pravý,“ opáčila elfka stroze a postavila se. Rozhlédla se kolem sebe po stále stejně děsivé jeskyni. „A co si myslíš o tomhle? To tu zůstalo po Deathwingovi nebo jeho dětech?“

„Ne… tohle je výsledek posedlosti matky Nefariana a Onyxie. Posedlosti, již jsem právě možná začal chápat… a bát se jí. Jak asi musela ta vejce dlouho sbírat, aby je nakonec všechna nakazila čistým zlem, bezpochyby s pomocí Duše démona! A kolik jí muselo dát práce dostat je do Grim Batolu, poté co jej má letka opustila a přestala hlídat.“

„Ty si myslíš, že tohle tady předtím nebylo?“

„Ona tu nemohla být, nemohla páchat všechno zlo, aniž by si jí mí strážci všimli. Ne, Sinestra na tohle prokleté místo přišla nedávno, ale zabydlela se tady velmi, velmi rychle.“

Pokusil se vstát. Když bylo jasné, že se mu to nepodaří, Vereesa přiskočila, aby mu pomohla. „Děkuji… děkuji ti. Jsem každým okamžikem silnější, ale stejně už bych tím nikdy nechtěl projít. Takhle to vždycky dělal Strážce země a jeho lid. Oheň v jakékoli podobě je však podstatnou součástí života, a proto se mi to podařilo.“ Dračí mág se při pohledu na stovky vajec zamračil. „A jako služebníka života mne tahle odporná parodie na něj…“ Krasus ukázal na jedno z nafouklých vajec, „naplňuje takovým hněvem, že bych jeskyni nejradši zničil, i kdybych tu měl taky zahynout!“

Vereesa vypadala vyděšeně. Snad si na chvíli myslela, že by mohl hrozbu uskutečnit. Viděla se, jak umírá spolu s ním a zanechává děti i Rhonina samotné napospas Zendarinovým choutkám. Jakkoli i ona sdílela názor, že by bylo nejlepší jeskyni zlikvidovat, byla natolik sobecká, aby dala na první místo rodinu.

Avšak Krasus zavrtěl hlavou. „Ne, to nemohu udělat. Sinestra by přežila a vymyslela by nový plán. Má k dispozici přízračného draka a jedna z jejích zrůd už se narodila. Možná by si našla jiného modrého nebo rudého draka – magii a život – a přidala by jejich moc k moci netvorů…“

„A proč by něco takového dělala? Má přece vejce vaší letky, a dokonce taky modrá, i když ta jsou strašně vzácná. Může si z nich vychovat mladé.“

„Taková výchova by byla hodně problematická, a ona by navíc potřebovala ještě jednoho dospělého draka, který by se o ně několik let staral. Sinestra je trpělivá, ale ne vždy a za všech okolností. Kromě toho se sama musela po několik generací skrývat a spřádat plány v ústraní.“

Pousmál se, neboť mu v tu chvíli zjevně něco došlo. „A vajec z ostatních letek není zase tolik.

Budou pro ni mít větší cenu než její vlastní… a to všechna černá rozhodně jsou.“

„Všechna od jedné samice?“

„Vypadá to, že je jich hodně, ale střádala je po staletí…“ Zavrtěl hlavou. „Vždycky mě znovu fascinuje, když si uvědomím, jak dlouho je Deathwing nebo někdo z jeho rodiny ochotný něco plánovat…“

Vereesa se zachvěla. „Takže je zničíme jedno po druhém? Spolu…“

„To by nám trvalo moc dlouho. Jsem stále slabý, mladá paní, a myslím, že vím proč…“

Krasus ukázal kamsi do nitra bizarní jeskyně. „A pokud se nemýlím, musíme se vydat tudy, a to hned.“

Vereesa uvažovala, co by mohlo být pro dračího mága najednou natolik důležité, a zároveň ho podepřela, aby mohli společně vyrazit zmíněným směrem. Když se dostali dál od vajec, začal kolem nich převládat žár z lávových jezírek, takže se elfce najednou těžce dýchalo.

V téhle části jeskyně bylo světlo daleko více zbarvené do ruda, neboť jediným jeho zdrojem byly větší či menší kaluže lávy. I když v minulosti Krasovi většinou bezvýhradně věřila, nyní ji napadlo, jestli vlastně vůbec ví, kam jdou.

Vytáhlý čaroděj najednou zasténal. „Ano…“ vydechl. „Jsme velmi blízko.“

„Blízko čeho?“

Ale Krasus jí nic nevysvětlil. Místo toho se dál upřeně díval kamsi před sebe. Dokonce ani se zrakem vznešené elfky Vereesa neviděla nic zvláštního, dokud neudělala několik nejistých kroků.

Záře nebyla zpočátku prakticky vůbec viditelná, snad jen jako nepatrný zlatý odlesk čehosi.

Vycházela z jeskyně, jejíž vchod byl natolik úzký, že když k němu nakonec došli, museli vejít po jednom a ještě k tomu otočeni bokem.

Krasus zaváhal. „Půjdu první… ale potřebuju, abys šla hned za mnou. Nevím, jak dlouho to tam budu schopen vydržet.“

„A co tam je?“

S polovinou těla nasoukanou do průrvy se k ní otočil. „Jedna z mých nočních můr…“

S těmi slovy dračí mág zmizel na druhé straně. S vědomím, že Krasus neměl nikdy sklony přehánět, se hraničářka okamžitě pustila za ním. Vtlačila se do průrvy ve skále a pomalu se protahovala do druhé jeskyně, zvědavá, co v ní najde.

„Přesně jak jsem předpokládal a bál se,“ zašeptal Krasus, který se upřeně díval na cosi před sebou. „A dává to dokonalý smysl, hlavně v jejím případě.“

Krasus ještě ani nedomluvil a už bylo zřejmé, že mu nohy vypovídají poslušnost. Vereesa k němu rychle přiskočila a podepřela ho.

Dračí mág zaklel tak šťavnatě, jak ho hraničářka nikdy neslyšela. Viděla mu ve tváři hořkost a vztek, které byly obrácené ze všeho nejvíce proti němu samotnému.

Vereesa se podívala k malé desce vytesané přímo do skály. Na podstavci ležel zdroj zlaté záře… děsivý předmět, který okamžitě poznala navzdory velmi podivnému stavu.

„Jeden úlomek už jsem měl dřív,“ řekl chraptivě Krasus. „Pak jsem našel další, úplně malý.

Žádný jiný jsem však už nikdy neviděl, takže jsem neměl strach… jedině ona byla schopná dát dohromady natolik velkou část téhle ohavnosti… jedině Deathwingovu družku mohlo napadnout, aby se pokusila najít všechny části a znovu spojit Duši démona…“

19

Grenda si Vereesina zmizení všimla, až když ušli notnou část z dlouhé pouti ke svobodě. Když se tak stalo, chtěla okamžitě zavelet stát, ale pak si to rozmyslela. Hraničářka se rozhodla sama. Grenda se musela postarat o trpaslíky.

To ovšem neznamenalo jen vyvést je z Grim Batolu. Koneckonců, Bronzebeardové sem přišli splnit úkol. Ano, Grenda hledala východ, ale zároveň cokoli, co by jí pomohlo vysvětlit podivné události odehrávající se v téhle hoře.

A přesně něco takového nakonec našla. Byla to ohromná jeskyně, v jejímž středu leželo cosi děsivého a šokujícího.

Ohromné zvíře bylo přikováno k zemi magickými pouty a právě ono muselo být původcem nervy drásajícího řevu, který trpaslíci v posledních dnech několikrát slyšeli. Nepodobalo se žádnému drakovi, kterého kdy viděla, a navíc vypadalo spíš jako duch než tvor z masa a kostí.

„Co to tam s tou potvorou dělaj?“ zašeptal jeden z trpaslíků vedle ní.

„Něco hodně špatnýho,“ poznamenal jiný.

Grenda na ně sykla. Chycené zvíře a jeho role zde ji sice taky zajímaly, ale zároveň si potřebovala detailně prohlédnout jeskyni.

Jako první si všimla skutečnosti, že kolem draka se neustále pohybuje pět skardynů, kteří vypadali velmi zaměstnaně. Pracovali s takovým zápalem, jako by na výsledku závisel jejich život. Hned poté Grendu zaujala dlouhá římsa táhnoucí se přes celou stěnu jeskyně a vedoucí k otvoru, který podle jejího soudu musel pokračovat tunelem a možná znamenal i cestu ke svobodě.

Grenda se rozhodla. V první řadě potřebovala dostat trpaslíky ven. Sice měli nějaké zbraně, ale většinou jen kopí a biče, ne oblíbené sekery a krátké meče. K tomu byli unavení a často zranění. Bude mnohem lepší nyní utéct a dát zprávu králi. Nashromáždili dostatek informací, aby si chytré hlavy nahoře spojily dvě a dvě dohromady a přišly s moudrým řešením.

„Jdem do tý chodby,“ přikázala ostatním. Nikdo neprotestoval. Grenda byla teď jejich velitelka a oni byli připraveni poslouchat její rozkazy stejně jako předtím Ronovy.

Ron. Uvažovala, co se s ním asi stalo, kde leží jeho tělo. Asi budou muset projít nedaleko místa, kde zahynuli ostatní; možná že mezi nimi najde i jeho mrtvolu.

Jestli nějak půjde vzít tě s sebou a dopřát ti pořádnej pohřeb, udělám to, přísahala jeho duchu. Třebaže si to Grenda nebyla ochotná připustit, už dřív se do válečníka zamilovala.

Začalo to jako obdiv k jeho činům i pověsti, který se brzy proměnil v respekt, když se s ním vydala na tuhle výpravu, a vše pak přerostlo v cosi mnohem silnějšího, to když s ním začala trávit spoustu času a měla možnost poznat trpaslíka, který se skrýval za legendou.

Grenda zaskřípala zuby. Dole bylo jen pět skardynů a žádný z nich se nepohyboval poblíž římsy. Bylo třeba jednat, a ne se utápět ve vzpomínkách. Mávnutím k sobě přivolala dva trpaslíky.

„Na můj povel přeběhnete co nejrychlejc na druhou stranu. A snažte se běžet skrčený, jasný?“

Oba přikývli a připravili se, aby mohli na její signál okamžitě vyrazit. Grenda skákala pohledem od jednoho skardyna k druhému a snažila se vystihnout nejlepší okamžik.

„Teď!“

Oba válečníci se rozběhli. Grenda s obavami sledovala, jak se rychle blíží ke skalní římse.

Dostali se asi do čtvrtiny cesty, pak do poloviny, dvou třetin… a konečně na druhou stranu.

Mezitím velitelka stejným způsobem nachystala další dvojici. Jakmile se první dva trpaslíci ocitli u římsy, trpaslice dala pokyn jejich druhům.

Tímhle způsobem se po dvou přesouvali na druhou stranu. Grendě připadalo, že to trvá věčnost. Čekala, že se některý ze skardynů každou vteřinu otočí, ale nestalo se tak. Grenda netušila, kde jsou ostatní. Napadlo ji, že možná pronásledují elfku nebo tu draeneiskou ženu, kterou nespatřila od chvíle, kdy naposledy viděla Rona.

S hlavou plnou myšlenek na ostatní poslala na druhou stranu další dva trpaslíky. Ti se však nedostali ani do třetiny, když byli konečně odhaleni… ovšem nikoli skardyny dole.

Skardyn, který spustil poplach, vylezl z jednoho otvoru, který byl příliš vysoko, než aby jej trpaslíci mohli použít. Šupinami porostlý netvor lezl po skalní stěně jako pavouk. Okamžitě uviděl dva trpaslíky běžící na otevřeném prostranství a vydal hrdelní skřek, který zněl jako ze záhrobí.

Ostatní skardynové se okamžitě otočili k prchajícím trpaslíkům. A co hůř, z různých otvorů a děr vylézali další v takovém množství, že už Grendě nepřipomínali pavouky, ale obludné jedovaté mravence.

„Všichni na druhou stranu! Hned!“

Zbývající trpaslíci se rozběhli a Grenda jim kryla záda. V rukou držela kopí, které jí nyní v běhu překáželo. Trpaslici poněkud uklidnilo, když si uvědomila, že většina skardynů se k nim nedostane dřív, než budou na konci římsy. Výhodou bylo také to, že ani biče, ani kopí jim až do té chvíle k ničemu nebudou…

Nad hlavou jí s hvízdáním prolétl malý předmět.

V příštím okamžiku jeden z trpaslíků před Grendou vykřikl a zřítil se z římsy hluboko dolů.

Grenda viděla, že zemřel dřív, než se jeho tělo rozbilo o kamennou zem.

Otočila se ke stěně, do níž se předmět zarazil. Byla to malá kamenná koule s hroty asi pět centimetrů dlouhými. Grenda znala materiál, z něhož byla vyrobena, a okamžitě pochopila, co dokáže udělat s trpasličí lebkou.

Další trpaslice vykřikla a padla. Tentokrát však její tělo zůstalo na římse a zablokovalo cestu ostatním.

Na ohleduplnost nebyl čas. „Shoďte ji dolů!“ zavolala Grenda. „Dělejte!“

Vedle stojící trpaslík si klekl, aby ji poslechl, ovšem v tu chvíli ho do krku zasáhla další ostnatá koule. Padl na mrtvé tělo spolubojovnice a oba se zřítili z římsy.

Skardynové po nich stříleli čímsi, co připomínalo miniaturní kuši. Grenda zbraň znala jen z historických záznamů. Její název dwyar’hun ve starém jazyce doslova znamenal „hvězdný luk“, přičemž hvězdou byla koule s trny. Kdysi dávno ji používali i Bronzebeardové, ale nakonec od toho upustili. Zdálo se, že skardynům stále vyhovuje.

Velkou nevýhodou dwyar’hunu bylo nabíjení. Skardynové to zvládali jednou rukou a zuby – což bylo nutné vzhledem k tomu, že se druhou rukou a nohama drželi skály. Do kuše se vešel vždy jeden projektil a dostat ho tam tímhle způsobem bylo poměrně zdlouhavé. Salva, která skolila tři z Grendiných trpaslíků, skončila a všichni nyní měli čas, než přijde další.

Chvilková úleva však zmizela v okamžiku, kdy se trpaslíci na konci římsy zastavili, místo aby pokračovali dál do tunelu. Důvod byl zřejmý vzápětí. Další tlupa skardynů, kteří se jim snažili zablokovat cestu. A protože byli v boji na blízko s kopími a biči daleko víc zběhlí, začali trpaslíky zatlačovat zpátky do jeskyně… a blíž k jisté záhubě.

Bronzebeardové se ovšem nehodlali jen tak vzdát. I oni se oháněli ukořistěnými zbraněmi, jak nejlépe dokázali, a podařilo se jim zasadit několik ran. Grendin přeživší bratr srazil kopím skardyna šplhajícího vzhůru po skále na jiného pod ním, takže se oba zřítili k zemi. Jinému trpaslíkovi se podařilo prásknout bičem natolik šikovně, že chytil za paži skardyna, který vylezl z nedaleké díry. Stačilo prudce trhnout a skardyn se rovněž zřítil k zemi.

Bronzebeardům se však nedařilo prorazit až k tunelu. Grenda se ohlédla s úmyslem zjistit, zda by nemohli ustoupit zpět.

I z dalšího tunelu za ní se vyřítili skardynové. Trpaslíci byli uvězněni na úzké římse mezi dvěma skupinami nepřátel, kteří je nakonec buď poshazují dolů, nebo přímo zabijí.

A pak – k naprostému překvapení všech zúčastněných, ovšem zejména skardynů – se poblíž spoutaného draka objevilo další nebezpečí, takové, o jakém se Grendě nesnilo ani v nejčelnějších snech.

Raptor… vlastně raptoři…

Grenda napočítala dva, pak tři, čtyři a víc a víc. Přísahala by, že se zhmotňují ze vzduchu, jinak si nedokázala jejich náhlou přítomnost právě tady vysvětlit.

Raptoři se otočili zády k drakovi a zuřivě zaútočili na nejbližší skardyny. První z nich byl tak překvapený, že zahynul s rozervaným hrdlem, aniž by se pohnul.

A pak, když ještěři proměnili celou bitvu v naprostý chaos, se vedle spoutaného draka objevila ještě jedna postava, tahle ovšem daleko známější. Draeneiská žena Iridi, ale nikoli sama. Vedle ní stál člověk, na první pohled čaroděj, s hustými zrzavými vlasy.

Grenda znala jen jednoho rusovlasého čaroděje, a jakkoli jich samozřejmě mohlo po světě chodit víc, předpokládala, že pouze jeden z nich je tak odvážný – a snad i šílený – aby se magicky transportoval přímo do nitra Grim Batolu. Ron jí o něm vyprávěl neuvěřitelné věci a zmínila se o něm i hraničářka, i když ta daleko osobnějším způsobem.

Přišel je zachránit Rhonin Dračí srdce.

Hned vzápětí jí však došlo, že to není tak docela pravda. Za prvé nemohl tušit, že tady právě v tuhle chvíli budou. Možná někde v Grim Batolu, ale ne právě tady. A navíc on i kněžka vypadali, že je ze všeho nejvíc zajímá obrovský drak. Iridi okamžitě začala horečně cosi dělat s jedním z krystalů, ke kterým byla přivázána magická lana držící gigantického zajatce nehybně přitisknutého k chladné zemi. Trpaslici došlo, že se ho snaží osvobodit.

Pomyslela si, že oba museli zešílet, ale předpokládala, že ví něco, co ona ne. Daleko víc ji zajímalo, co náhlá změna ve vývoji událostí znamená pro trpaslíky. Skardynové měli nyní proti sobě nejednoho, ale dva zarputilé protivníky, a ještě k tomu čaroděje. Naděje Grendiných válečníků na přežití výrazně vzrostly.

Z jedné nižší chodby se vyřítilo šest dračích otroků vedených drakonidem a rovnou se vrhli na Iridi s Rhoninem. Vedle jednoho z dračích otroků se zhmotnil raptor a okamžitě zaútočil.

Grenda si všimla, že v tom samém okamžiku udělal Rhonin rychlé gesto rukou. Vypadal odhodlaně, ale unaveně, a Grendě bylo jasné, že se při přípravě fantastického představení musel značně vyčerpat.

Na nově příchozí zaútočili další dva raptoři. Prvního skolil dračí otrok ranou sekerou, ale pak na něj skočil druhý a přimáčkl ho k zemi.

Na trpaslici znenadání dopadlo čísi těžké tělo. Grenda byla natolik uchvácena událostmi odehrávajícími se dole, že si zapomněla hlídat záda. Skardyn ji přitiskl ke skále a zároveň se ji snažil shodit z římsy dolů.

Grenda sebou prudce škubla a podařilo se jí otočit na záda. Jen několik centimetrů před obličejem měla obludnou tvář zdegenerovaného potomka Temných železných. Ostré zuby jí cvakly jen kousek od nosu.

„Ty seš… ale… hnusnej!“ dostala ze sebe. Její levá ruka povolila, jako by ztratila sílu.

Skardyn – nešlo poznat, zda je tahle šupinatá stvůra mužského nebo ženského pohlaví – povzbuzené zasyčel, ovšem Grenda jeho syčení rázně utnula a proměnila v chrčení, protože se jí podařilo dostat levou ruku pod jeho tělo, udělat ze silných prstů ostrý klín a vrazit mu ho do krátkého krku.

Skardyn se zaklonil, jak se zoufale pokusil nadechnout. Grenda se vzepřela a shodila ho ze sebe i ze skalní římsy.

Vstala, aby zjistila, jak si vedou její druhové. O kus níže držel Rhonin s raptory většinu skardynů v šachu, ale Iridi se zjevně nedařilo, o co se pokoušela. Grendě připadalo, že draenei je přesně tam, kde byla před chvílí.

Jeskyní náhle otřásl hrom tak ohlušující a silný, že skardynové popadali ze stěn a několik trpaslíků z římsy. Grenda nikdy nic podobného neslyšela a žasla, jak mohlo být něco takového tak hlasitě slyšet v nitru Grim Batolu.

Pak si trpaslice uvědomila, že podobný hrom nemohla slyšet… protože to nebyl hrom.

Byl to řev.

*

Přišel čas, rozhodl se Zendarin Windrunner teprve před několika minutami. Na něco takového už nehodlám mrhat schopnostmi…

Od samého počátku věděl, že jeho partnerka je šílená, ale když přišlo na cokoli, co se točilo kolem téhle prokleté hromady kamení nazývané Grim Batol, bylo šílenství něčím zcela běžným.

I on sám musel zešílet, že kdy přijal její nabídku. Měla mu ukázat nové zdroje síly výměnou za dočasnou pomoc. Jejich výtvor mu měl otevřít přístup k magii větší, než jakou by byla schopna shromáždit tisícovka krvavých elfů za celý dlouhý život. K magii a také k moci.

Avšak nyní nastal čas začít s tím, co měl v úmyslu celou dobu. Věc v jámě rostla velmi rychle; jistě už byla zralá, aby ukázala téměř celý svůj potenciál.

Zendarinovi nyní stačilo trochu ho popostrčit… a zároveň si tak zajistit postavení jeho jediného pána.

Přistoupil k jámě. I když se do ní zadíval velmi upřeně a dlouze, rozeznat na dně vlastní výtvor bylo velmi obtížné. Z tvora vyzařovala jedinečná a fascinující energie, po níž krvavý elf zoufale toužil. Teď si ovšem ještě musel nechat zajít chuť. Teď… teď musel být on tím, kdo dává.

Přízračný drak v nedaleké jeskyni byl s tímhle spojený prostřednictvím bleděmodré kostky.

Spojení však bylo nutné vždy znovu obnovit, a k tomu bylo obvykle třeba spojených sil Zendarina a temné paní. Elf vždycky tvrdil, že by hůl, kterou ukradl, nemohla v tomhle ohledu dokázat víc.

Přirozeně lhal.

Hůl byla fantastická. Než ji získal, přinutil lstí a v přestrojení draeneiského muže prozradit její tajemství. Přišel na to, jak ji přimět, aby ho poslouchala, a aby poslouchala jen jeho. Nikdo mu ji tak nemohl vzít. Kdyby se o to pokusila ona, hůl by se vrátila ke stvořitelům, k bytostem nazývaným naaru. To se mělo stát, když zabil draeneie, ovšem on se od něj nejdříve dozvěděl tajemství jejího přenosu na jiného majitele. A to mu nedokázala z hlavy dostat ani ona.

To byl zřejmě hlavní důvod, proč nikdy nesplnila ani jednu z výhrůžek. Zendarin tušil, že navzdory neskutečné aroganci moc dobře ví, že on a jeho hůl jsou pro její kouzla nepostradatelní.

Tam, kde však ona toužila po nadvládě nad světem, stačila jemu vláda nad jeho částí a také utišení věčného hladu. Zendarin se naklonil přes okraj ještě víc a namířil krystal hole do míst, kde tušil obrovité tělo toho tvora – Dargonaxe, jak ho vznešeně nazvala. Soustředil se.

Do jámy začala proudit ohromující energie hole. Jakmile dosáhla dna, poprvé ukázala Dargonaxe v celé jeho kráse.

Zendarin zalapal po dechu a málem ztratil koncentraci. Byl mnohem větší a silnější, než by si myslel! Elf byl přesvědčený, že ani ona nemůže plně chápat velikost toho, co společně stvořili.

Krvavý elf se při téhle myšlence nedočkavě usmál. Zatímco obra sytil energií z hole, zároveň probudil kostku a poručil jí, aby začala čerpat všechnu moc z uvězněného draka, která v něm ještě zbývala, a nakrmila jí Dargonaxe.

Když do samotné podstaty tvora na dně jámy najednou začala proudit magie ze dvou zdrojů, vydal řev tak strašlivý, až se celý Grim Batol otřásl v základech. Krvavý elf, šílený z představy, jak ohromné magické schopnosti mu zrada dá, se však jen zasmál. Teď byl on pánem situace.

Byl pánem všeho…

Zatímco Zendarin dokonával zradu, nevšiml si stínu, který se oddělil od ostatních v jeskyni.

Sinestra sledovala jeho proradný čin od samého počátku. Spokojeně se usmála. Krvavý elf prováděl všechno, co pečlivě nachystala, s pocitem, že to byl jeho nápad. Když si byla jistá, že pro Zendarina není cesty zpět, znovu zmizela ve stínech.

Všechno se odehrávalo, jak Deathwingova družka plánovala. Všechno až na záležitost s Korialstraszem.

Ale i tenhle problém snadno vyřeší…

*

Ještě jeden tvor slyšel Dargonaxův řev a děsil se toho, co by mohl znamenat, obzvláště protože už v hlavě neslyšel jeho hlas. Kalec se zoufale snažil Dargonaxe najít, ale nikoli proto, že by chtěl, aby s ním zůstal. Když to nyní vypadalo, že je modrý volný, rozhodl se, že se soustředí na vlastní zájmy.

V těch nehrál ztracený Korialstrasz zrovna hlavní roli, ale kdyby na něj Kalec narazil, nijak by mu to nevadilo.

Kalec měl stále k rudému drakovi výhrady. Spoustě jeho rozhodnutí nedůvěřoval, i když musel připustit, že rudý byl vždy ochoten na ně vsadit vlastní život. Až do téhle chvíle tomu nevěřil. Kalec si vždy myslel, že je Korialstrasz spíše jen manipulátor, svým způsobem stejně bezcitný jako Deathwing.

Ne… není jako Deathwing, pomyslel si modrý a zastyděl se. Ale není ani jako já… Kalec by přátele ani milované nikdy neohrozil. Nikdy.

Šel po stopě, které nerozuměl. Nebyla to ta, na niž ho přivedl Dargonax. Modrý měl spíš pocit, že ho k sobě někdo volá. Respektive volal, protože před okamžikem to utichlo. Kalekovi se ale zdálo, že to nemůže jen tak ignorovat.

Scházel stále hlouběji. Už byl blízko, velmi blízko něčemu.

Jeho pohled zaujal zdánlivý pohyb v jednom z temných koutů. Opatrně tam zamířil.

V prázdné ruce mu vyrostla modrá zářící koule.

V jejím světle však mladý drak neviděl nic než skálu.

Vynadal si, že je příliš vystrašený, a pokračoval dál. Doufal, že brzy najde to, co měl najít.

A pak poměrně daleko před sebou spatřil zlatou záři. Kalec pevně sevřel magický meč.

Jakmile se dostal blíž, uviděl, že se blíží k jeskyni.

Zlatá záře v něm probudila vzpomínky, které se snažil zapudit. Před očima se mu objevila Anveenina tvář, nádherná a nevinná. Dotkla se ho, jako to neuměl nikdo na světě… a byla pryč.

V nitru modrého draka se znovu rozhořela zášť, již cítil vůči rudému. Byl to Korialstrasz – přestrojený za čaroděje Borela – kdo Anveeně připravil takový osud. Byla to chyba rudého, že ji Kalec navždy ztratil. Byla…

Vešel do jeskyně… a spatřil Korialstrasze v podobě čaroděje Krasa, jak ho podpírá vznešená elfka a vede k podivnému rozbitému předmětu.

Modrého se zmocnil vztek, zařval a rozběhl se proti dračímu mágovi.

Korialstrasz i elfka se na něj podívali. Vznešená elfka – hraničářka – dračího mága pustila a postavila se před něj, aby Kaleka odrazila.

Modrý se s ní však nechtěl bít. Bezpochyby to byla jen další z Korialstraszových loutek, kterou přesvědčil, že je její oddaný přítel, a ne bezohledný a sobecký lhář. Kalec na ni ukázal rukou a navzdory náhlé slabosti, již přičítal vzteku na rudého, odmrštilo jeho kouzlo elfku až ke zdi jeskyně, kde jí navíc kolem zápěstí a kotníků zacvakla kamenná pouta. Zůstane tam, dokud si to se svým protivníkem nevyřídí.

„Kaleku!“ zavolal Korialstrasz. „Ty žiješ! Myslel jsem…“ Najednou si uvědomil, jak modrý zuří. „Kaleku, poslouchej mě! Něco se s tebou děje…“

Ale Kalec si byl vědomý nebezpečí, které mu hrozilo, kdyby si nechal slova rudého proniknout hluboko do duše. Zaťal zuby a sekl po vyzáblém mágovi mečem.

Modrá čepel narazila na ohnivě oranžově rudou, která vyrostla z dlaně jeho protivníka stejně jako předtím z Kalekovy. Kalec Krasa kouzlo naučil během jedné klidné chvíle cestou sem, a ani rudému nyní neunikla ironie toho všeho. Oba si vyměnili několik úderů, ty modrého draka byly zuřivější a útočnější. Kalec však ani na chvíli nepochyboval, že Korialstraszova neochota zaútočit je jen další trik. Musel starocha zabít, než bude schopen uskutečnit, co jistě plánoval.

„Kaleku! Teď to nejsi ty! Tohle dělá někdo jiný! Podívej se na předmět vedle nás a pochopíš!“

Modrý drak se nedokázal na zlomek vteřiny nepodívat směrem, který Korialstrasz naznačil.

Nyní poprvé spatřil podivně popraskanou, zlatě zářící kouli. Tu a tam chyběl střep, ale jakási záhadná síla ji držela pohromadě.

Stejná síla pak byla zjevně zdrojem podivné záře, která pulzovala jako srdce. Jak se Kalekův a Korialstraszův meč znovu a znovu s ohlušujícím řinčením a ve spršce jisker čisté energie střetávaly, nabírala záře předmětu na intenzitě.

Přestože Kalec věděl, že mezi jejich konáním a předmětem existuje spojitost, usoudil, že ta může mít jediného původce – vyzáblého čaroděje stojícího před ním.

„Jako vždy mistr klamu a podvodů!“ procedil skrze zuby. „Ale mistr magie nejsi…“

Kalekův meč, který měl znovu narazit na rudý protějšek, se najednou zkroutil jako chapadlo chobotnice. Omotal se Korialstraszovi kolem paže a jasně se rozzářil.

Rudý drak s výkřikem pustil zbraň, která se ještě před dopadem na zem rozplynula.

Mladší drak prudce trhl a přitáhl Krasa k sobě.

V jeho druhé ruce se zhmotnila další zbraň.

V tu chvíli se kámen pod Kalekovýma nohama probudil k životu, popraskal a z puklin vyrašily silné výhonky, které se mu okamžitě omotaly kolem nohou. Kalekovi se podařilo několik jich přeseknout, ale nakonec ztratil rovnováhu.

Oba bojující se svalili na zem. Korialstrasz mladého chytil za paži. „Poslouchej mě!

Manipuluje s námi! Sinestra nás dostala přesně tam, kde nás chtěla mít! Ty necítíš, že slábneš?

Nepamatuješ si, jak draci mé letky trpěli, když se rozhodli stát strážci Grim Batolu? Jediná příčina toho všeho je vedle nás, znovuzrozená zrůdnost, jež si zaslouží své jméno. Duše démona!“

Kalec kdesi uvnitř částečně vnímal, co mu rudý drak říká, ale na přebití ohromné zloby a nedůvěry, které cítil, to nestačilo. „Ušetři mě lží! Nepochybuji, že jsi právě vymyslel trik, který si v ničem nezadá s tím, co vymýšlí ta čarodějnice.“

Kalekovi s každým ubíhajícím okamžikem docházely síly, ale zatím je dokázal nahrazovat ohromným vztekem. Korialstraszovi se nikdy nevzdá! Nikdy!

Modrý drak soustředil veškerou zbývající magii do jediného kouzla. Neměl v úmyslu vytvořit složitý útok. Chtěl mít jednoduše jistotu, že až Korialstrasze zasáhne, o výsledku boje nebude pochyb.

Bledá tvář hubeného čaroděje se zkřivila poznáním, co má protivník v úmyslu.

Korialstraszova zjevná nervozita dodala modrému síly. V duchu viděl, jak se Anveena usmívá v očekávání jeho velkého vítězství.

Kalec se na ni rovněž usmál a zcela ignoroval Korialstraszovo naléhání.

„Pro tebe, Anveeno…“ zašeptal.

Modrý drak vložil do kouzla všechno.

*

Grim Batol se znovu otřásl. Trpaslíci, skardynové, drakonidé… všichni popadali jako figurky.

Bolest! zařval náhle Zzeraku v Iridiině mysli. Bolest! Rve mě na kusy!

„Co se děje?“ zakřičela na něj draenei obyčejně, nahlas.

„Pokračuj!“ zavolal Rhonin, který si myslel, že mluví s ním. „Pokračuj…“

Hlas mu přeskočil, protože jedno z drakových pout se náhle rozzářilo. Trpící obr strašlivě zaúpěl.

Bolest! Žere mě zaživa!

Odvahu! řekla kněžka Zzerakovi. Odvahu!

Její slova, její síla si našly cestu utrpením. Zzeraku na ni upřel pohled. Proč to pro mne děláš? Cítím lásku, draenei, po tom všem, co se stalo!

Iridi byla neústupná. Dělám to, protože tohle si nezasloužíš…

Ne?

Ozval se další strašlivý řev, z něhož všem přeběhl mráz po zádech. Tentokrát se pod jeho silou přikrčili dokonce i raptoři.

„Mám strašný pocit, že jsme přišli pozdě,“ řekl Rhonin.

20

Žil. Krasa tenhle zázrak nepřekvapoval, ale zároveň nad tím nijak nejásal. Kalekův útok selhal, ale selhal z důvodu, který byl snad ještě temnější.

„Ááá… velký Korialstrasz… ochránce nižších ras, spasitel Azerothu… největší hlupák, jaký se kdy narodil…“ pronesl hlas Deathwingovy družky.

Krasus se téměř nemohl pohnout. Bolelo ho byť jen zvednout hlavu, aby ji spatřil, jak kráčí ke znovu vytvořené Duši démona a dotýká se jí jako milující matka nejdražšího potomka. Dračí mág pochyboval, že by se Sinestra kdy podobně chovala k Nefarianovi nebo Onyxii, ale ti neexistovali jen pro její šílenství a ctižádost. Duše démona neměla vlastní mysl, sen o nezávislosti…

„Nikdy… nikdy nebude fungovat!“ zachroptěl. „Čeká tě jen… zklamání… a smrt…“

„Nekaž mi radost, Korialstraszi,“ vysmála se mu černá dračí samice, která si nyní pobaveně prohlížela užaslou Vereesu. „Ano, drahoušku, i ty žiješ, i když jen dočasně. Měla bys mi za ten zázrak poděkovat.

Všechnu moc, kterou vás ten prchlivý mladík chtěl vymazat ze světa, jsem velmi šikovně nasměrovala jinam…“

Krasus si odfrkl. „Byla jsi to ty… ty jsi mu našeptávala, aby na nás takhle zaútočil.“

„Jistě! Ale vybral si to nádherně! Jistě si umíš představit, jakou jsem měla radost, když jsem zjistila, že žije, ještě s větším potěšením jsem v něm ale objevila nenávist, kterou bylo tak snadné nasměrovat proti tobě! Takových jako on je na světě spousta, Korialstraszi. Tím, jak se neustále do všeho pleteš, sis nadělal mnoho nepřátel…“

„A ty… ty si hřeješ na prsou vlastní zkázu, Sinestro! To, co jsi stvořila, nikdy… nikdy nemůžeš ovládnout! Zamysli se nad tím, než bude pozdě…“

Ladně mávla rukou a Krasus vylétl ke stropu. Když do něj narazil, vykřikl, ale nejen silou nárazu na tvrdou skálu.

Z hrudi mu trčel hrot dlouhého krápníku, zesíleného magií temné paní.

Na podlahu začal crčet pramínek rudé krve. Krasus ztěžka dýchal, ale navzdory zdánlivě smrtelnému zranění zůstával při vědomí.

„Všechno jde podle plánu, můj drahý Korialstraszi. Ostatně jako vždycky! Připravila jsem se na všechny možnosti, a i když musím přiznat, že jsi mě útěkem z chrysalunové komory překvapil, nakonec jsem díky tobě mohla dát věcem větší spád a výsledek mě uspokojil ještě víc, než jsem čekala!“

„Jen jsi… jen jsi uspíšila… svou smrt. Právě teď…“

„Právě teď se tví další společníci marně pokouší buď dostat ven, nebo v případě dvou obzvláště troufalých osvobodit mého přízračného draka…“ Při pohledu na výrazy obou draků i elfky se musela usmát. „Ááá, to jste nevěděli? Tebe, má milá vznešená elfko, by to mělo obzvláště zajímat, protože si osobně myslím, že s tou draeneiskou ženskou, kterou tady všichni znáte, je člověk, čaroděj, abych byla přesnější. A mimochodem, je to Korialstraszův oblíbený poskok. Určitě kvůli těm rudým vlasům, že?“

„Rhonin?“ vydechla Vereesa.

„Tolik lásky…“ Tvář za závojem náhle ztvrdla. „Tolik lásky…“ Pak se však vrátil výraz vítězství. „Oba jste zralí, abyste přispěli do zásobárny magické energie, již sbírám pro své nové děti…“

Jeskyní otřásl vražedný řev tak prudce, až Krasus málem spadl na zem. Sinestra ho v posledním okamžiku v jeho vězení udržela.

„Poslouchej… poslechni si to… Sinestro! Kdykoli tvá stvůra takhle zařve, je větší, silnější…“

„Ale samozřejmě! O to přece jde! Mám pocit, že nás pomalu opouštíš, Korialstraszi, alespoň duchem.“

Hubenému čaroději se podařilo zavrtět hlavou. „Pochopíš to, až…“ zasténal, „…bude příliš pozdě.“

Zasmála se. „Cítíš, jak se tě zmocňuje slabost? Cítíš, jak ti postupně otupuje smysly? Když jsem posbírala všechny střípky Duše démona a složila je dohromady, objevila jsem energii, jakou jsem v životě neviděla. A ještě zajímavější bylo, že se ty střípky snažily do sebe nasávat energii z okolí, jako by se s její pomocí chtěly znovu spojit v dokonalý výtvor mého druha.“

Sinestra lesklý předmět pohladila. „Všechno najednou bylo, jako by se na mne usmál osud. V

té době už jsem měla Balacgosovu zhoubu*, která se znovu složenou Duší démona fungovala dokonale. Skoro jako bych to sama naplánovala!“ Krasus o Balacgosově zhoubě věděl. Byla to ceruleanová kostka vytvořená jedním z Malygosových starších potomků. Všichni modří byli strážci magie, avšak Balacgos byl o krok dál. Vyrobil kostku tak, aby si sama poradila s tím, co on sám považoval za největší nebezpečí pro Azeroth – s nezkrocenou latentní magickou energií, která prostupovala celým světem a již nikdo dosud neovládal, kterou by ovšem nezodpovědný čaroděj mohl zneužít.

Kostka uměla vyhledávat a nasávat do sebe všechnu podobnou energii, již našla. Stačilo, když ji někdo aktivoval. Kostka měla být zásobárnou, v níž by všechna nashromážděná magie čekala na okamžik, kdy ji modrá letka bude potřebovat.

Jakmile ale Balacgos kostku poprvé použil, objevil malou chybu ve vlastních výpočtech.

Kostka opravdu vycítila magii a vstřebala ji… avšak magie byla jeho.

Ostatní draci z něj našli pouze vyschlou slupku. Modří byli natolik spojeni s magií, že byla součástí jejich těl stejně jako krev nebo jiné tělesné tekutiny.

Tohle všechno se odehrálo v dávných časech, kdy byl Malygos ještě příčetný a Deathwing skutečný Strážce země, Neltharion. Krasus si s jistou ironií vzpomněl, že aby Malygos letku před kostkou ochránil, svěřil ji svému příteli Neltharionovi. Ten ji pohřbil někde v nitru Azerothu, a to dokonce na jeho radu.

Bylo to jako dát vrahovi dýku a říct mu, aby ji nepoužíval.

Stejně jako to, co zbylo z Duše démona, i Balacgosova kostka nyní sloužila jinému účelu, než k jakému byla stvořena. Oba mocné artefakty poskytly Sinestře dokonalý prostředek pro shromáždění magické energie, již potřebovala pro zrození draka, jaký nikdy nebrázdil oblohu žádného světa.

„Za malou chvíli z vás obou vysaju všechno, co potřebuju,“ vysvětlovala Sinestra. „Mezitím si podám tu draenei a člověka. Jejich moc a vaše, to bude skvostný koktejl! Škoda, že se nedožiješ toho, co z něj vytvořím, Korialstraszi! Myslím, že i tebe by to velmi zajímalo…“

Krasus chtěl něco odseknout, ale strašlivé zranění ve spojení se slabostí způsobenou Duší démona, to už na něj bylo příliš. Dokázal jen hledět na černou dračí samici… i na pekelný artefakt.

„Ach ano,“ zacukrovala Sinestra. „Ještě jednu věc byste měli vědět. Stejně by se vám nikdy nepodařilo ho zničit. Dalo mi hodně práce, abych zajistila, že Duši už žádná síla na Azerothu nerozbije, a to včetně šupiny kteréhokoli černého draka, natož mého zesnulého pána…“

„O to je… všechno… strašlivější.“

„Ty jsi ale paličák, Korialstraszi. Tvoje zaslepenost mi bude chybět, opravdu…“

Temná paní se ještě jednou zasmála… a zmizela.

„Krase!“ zavolala Vereesa. „Můžeš něco dělat?“ Zavrtěl hlavou. Měl potíže zůstat při vědomí a brzy už nebude schopen ani toho. Dračí mág se podíval na Kaleka. Tvář modrého byla bledá a ani bystrý zrak rudého nedokázal rozeznat, zda se mu ještě hýbe hruď. „Tak to musím doufat… že vyjde tohle!“

Krasus uslyšel od hraničářky skřípavý zvuk, neviděl ale, co ho způsobilo. Pak se ozvalo ostré prasknutí…

„Unnh!“ K jeho uším dolehl rachot kamení.

O chvíli později uslyšel dračí mág kroky.

Přímo pod ním se objevila postava. Krasus zaostřil zrak a rozeznal, že tam stojí Vereesa.

Zvedla malý, zvláštní nůž. „Když mě modrý kouzlem připoutal ke skále, držela jsem v ruce tohle. Měla jsem štěstí. Asi se mě jenom chtěl zbavit, ne mi ublížit.“

„Kalec… Kalec není zlý.“

Hraničářka zkoumala Krasovu situaci a zároveň vysvětlovala dál: „Povedlo se mi nastavit dýku tak, aby kámen byl v jednom místě slabší, ale až před chvilkou jsem ucítila, že bych se mohla dostat ven.“

„To ti vyrobil Rhonin.“

„Jistě.“ Vereesa se zamračila. „Ale nevím, jak osvobodit tebe, velký.“

„Na mém… na mém životě nezáleží… odtáhni… odtáhni Kaleka z jeskyně. Doufám…

doufám, že by se mohl vzpamatovat… v jeskyni s vejci. Vejce nesmí vyschnout, jinak by jí byla k ničemu.“

Rhoninova žena přikývla. „Protože to jsou dračí vejce, musí v nich být magie. Máš pravdu. A až se vzpamatuje, pomůže ti.“

Krasus se s ní nepřel, třebaže věděl, že zahojit jeho zranění je mimo Kalekovy schopnosti.

Snad by tu moc měla Alexstrasza, ta však byla velmi daleko, a i kdyby se jim podařilo vyváznout z Grim Batolu, zemřel by dřív, než by ho k ní dostali.

Ale jestli zachráním tyhle dva, aby mohli varovat ostatní, nebude má smrt zbytečná…

Díval se, jak Vereesa chytila Kaleka a začala ho táhnout ven z jeskyně. Bylo dost dobře možné, že jestli se sem Sinestra nějakou dobu nevrátí, mohla by skutečně modrého draka zachránit.

Brzy mu zmizeli z očí. Krasus se dál nutil zůstat při vědomí. Nebýt skutečnosti, že patřil k rudé letce, ke strážcům života, už by ho svírala v náruči milosrdná smrt. Takhle Krasus stále hledal nějaký zázrak, a to navzdory vědomí nevyhnutelného. Ne pro sebe, ale pro ostatní.

A ze všeho nejvíc pro Rhonina a Iridi, které měla Deathwingova družka v úmyslu chytit.

*

Řev ještě ani nedozněl, když se jeskyní rozlehl další zvuk, z něhož tuhla krev v žilách.

Tentokrát to byl smích.

Rhonin s Iridi se podívali do míst, odkud přišel, a spatřili štíhlou ženu oděnou v černém. Jizvy na její tváři byly viditelné i přes závoj.

„Vy jste drak,“ prohlásil Rhonin.

Iridi se nezdála být překvapená. Po všem, co se stalo Krasovi s Kalekem, dávalo dokonalý smysl, aby tahle žena byla někým víc, než se zdálo.

„Výborně, Rhonine Ryšavý,“ zacukrovala dračí samice v lidském těle. „A víš také jaký drak?“

Čaroděj pokrčil rameny. Jeho chování bylo naprosto klidné a vyrovnané navzdory tomu, že stál uprostřed zuřící bitvy trpaslíků, skardynů, dračích otroků, drakonidů a raptorů. „No, podle nádherně padnoucích černých šatů je jasné, že patříš do Deathwingovy letky.“ Zamyšleně stiskl rty a přikývl. „A protože nejsi ani ten vzteklý pes, ani žádné z jeho dvou nejhorších štěňat, klidně bych si troufl hádat, že budeš jedna z jeho předních čubek…“

Černá lady se zamračila, naprosto zaskočená člověkovou troufalostí. Iridi pevně sevřela hůl naaru a čekala na jakýkoli Rhoninův signál. Draenei se instinktivně držela mezi Zzerakem a děsivou ženskou postavou.

Uteč! varoval Zzeraku kněžku. Uteč! Je to zrůda! Zapomeň na mě!

Ne! Iridi dodala Zzerakova starost o ni odvahu, a to dokonce i za těchto okolností.

Převtělená dračí samice se rychle vzpamatovala. Znovu nasadila masku královny světa a odpověděla: „Já jsem Sinestra, první a největší z družek Strážce země…“

„Tak to vysvětluje tvou nádhernou pleť. Páření s Deathwingem tě muselo doslova rozpálit.“

„Je moudré takhle s ní mluvit?“ zašeptala draenei.

„Mluví tak, protože je to blázen, který má bezmeznou důvěru ve svého pána, že je to tak, Rhonine? Ty si myslíš, že tě Korialstrasz – ó, pardon, Krasus – zachrání. Jenže tvůj pán je mrtvý, človíčku, a jeho životní esence brzy pomůže dát život nové éře!“

Kněžka zaregistrovala v koutku čarodějových úst stopu vzteku, kterou však Rhonin rychle zamaskoval. „Ale jistě! Váš velký rodinný plán! Obnovit anebo vytvořit úplně novou letku k obrazu svému – nebo alespoň něco, co by se mu hodně blížilo – která převezme vládu nad světem!“

„Připomínáš mi Nefariana… arogantní, zaslepený a odsouzený ke zkáze.“

Sinestra pohnula rukou.

Jeskyní se přehnala vlna, která smetla vše včetně Sinestřiných poskoků. Vlna byla neviditelná, ale udeřila s takovou silou, že na nohou nezůstal vůbec nikdo.

Nikdo… až na Rhonina. Jeho tvář byla bledá a nohy se mu třásly, ale stál.

„Jestli mě máš… za ztřeštěného, nafoukaného čarodějíčka… který si to sem přišel vyřídit s tvým druhem,“ řekl chraptivě, „máš… napůl… pravdu.“

Jeho pohled se stočil k ceruleanové kostce. Ta se najednou rozzářila.

Sinestra se však jen zasmála. „Výborně! Takže Balacgosovu zhoubu znáš… páníček tě naučil hodně!“

Rhoninovi na čele vyrašil pot. Skrze zaťaté zuby procedil: „Není… to můj… pán… je to…

přítel.“ Kostka zaplála oslepujícím světlem… a pak se roztavila. Zbylo modré jezírko, z něhož stoupala hustá pára stejné barvy.

Sinestra přimhouřila oči, až zbyly jen dvě tenké škvírky. Tentokrát už se Rhonin na nohou neudržel.

„Působivý a odvážný pokus… ale jen pokus.“ Ukázala prstem na roztavenou Zhoubu… která se vzápětí vrátila do původního stavu. „Moje tajemství, stejně jako mnohá další.“

Mezitím se vůdci raptorů podařilo zvednout zpátky na nohy. Zasyčel a s drápy napřed a tlamou široce otevřenou skočil na Sinestru.

Černá lady na něj s opovržlivým výrazem ukázala prstem.

Země se pod letícím raptorem zvedla a chytila ho. Ještěra zalila žhavá láva. Jeho kůže se pokryla strašlivými puchýři a vzápětí celá slezla, rychle následovaná svaly a šlachami. Raptor ani neměl čas zařvat. Než se zvíře stačilo zhroutit k zemi, zbyla z něj hromádka kouřících kostí.

„Správná povaha,“ prohlásila chladně Sinestra. „Ale všechno ostatní chybělo.“ Pak obrátila pozornost zpět k Rhoninovi a Iridi.

Kněžka tam ovšem už nebyla.

Nyní šlo poprvé na Sinestře poznat, že je zmatená. Okamžitě se obořila na Rhonina, který se právě pokoušel vstát: „Kde je draenei? Tak kde je?“

Čaroději se podařilo usmát. „Netuším…“

*

Zendarin padl na záda a těžce dýchal. Konečně byl hotový. Udělal poslední krok k tomu, aby už nikdy nemusel hladovět. Stálo ho to velkou část moci magické hole, ale výměnou dostane víc, než by normálně nashromáždil za stovky životů.

Znovu se naklonil nad jámu. „Ty mě chápeš, že ano?“

„Ano…“ ozval se hromový hlas.

Krvavý elf se usmál. „Takže je čas.“

„Ano…“ K Zendarinovi se najednou začalo blížit cosi temného a obrovského. „Je čas…“

„Budeš mě ve všem poslouchat,“ pokračoval elf. „Budeš…“

Z jámy se ozval strašlivý zvuk. Nebyl to ovšem řev, který Zendarin během posledních minut slyšel několikrát, ale smích… smích, jenž mu až příliš připomínal temnou paní.

„Tebe poslouchat rozhodně nebudu…“ odpověděl Dargonax s výsměchem, který rovněž připomínal ji. „Nejsi nic víc než hlína, po které šlapu…“

Krvavý elf nevěřil vlastním uším. Bez sebe vzteky se na draka rozkřikl: „Nemáš jinou možnost, musíš mě poslouchat! Tohle jsem si pojistil…“

Stín se vynořil z jámy, rostl a rozšiřoval se, až Zendarin neviděl nic kromě něj. V příštím okamžiku rozeznal obrovskou hlavu ametystově fialového draka.

„Nic sis nepojistil, a ještě k tomu jsi hlupák…“ prohlásil Dargonax.

Zendarin vložil veškerou vůli do ukradené hole a doufal, že mu zbylo dost síly.

Dargonax rozevřel čelisti a rozesmál se.

Krvavý elf zmizel.

Gigantický drak se v klidu usadil. Nevypadal rozzlobený ani zklamaný, spíše pobavený.

Najednou se Dargonax podíval ke stropu. Jeho dlouhé špičaté uši sebou několikrát trhly, jako by poslouchal.

„Ano… už jdu, maminko… už jdu…“

A pak se obr znovu rozesmál.

*

Měl zlomenou paži – v duchu poděkoval štěstěně, že to byla ta, z níž mu část chyběla – a nějakým způsobem se ztratil daleko beznadějněji než kterýkoli trpaslík kdy v podzemní jeskyni.

Ron by přísahal, že se všechny tunely samy od sebe přesouvají, aby mu zabránily dostat se do těch, co vedou zpátky nahoru. Chtěl se vrátit, protože v jedné chodbě slyšel křičet některého ze svých válečníků. Ron byl přesvědčený, že umírají, a on tady bloudil v kruzích.

Jenže musel to zkoušet dál.

Vpadl do další chodby, která vypadala naprosto stejně jako ta, v níž byl před chvílí, i ta před ní a tak dál. Ostřílený válečník tiše zaklel, protože ani rostoucí vztek ho nezbavoval ostražitosti před případnými nepřáteli.

Nebyla to však chyba? Snad kdyby se rozeřval z plných plic, začalo by se konečně něco dít.

Ron si odfrkl. Taky by ale zřejmě zahynul a svým druhům už by moc nepomohl.

Když byli trpaslíci napadeni, Ron je neopustil, jak si zřejmě všichni mysleli. Dostal dvě tvrdé rány. Ta první mu přerazila paži a druhá ho zasáhla do hlavy, až mu srazila helmici. Napůl omráčený se dobelhal k jedné z trhlin, které se kolem rozevřely. Tam několik hodin ležel jako mrtvý.

Jen shodou náhod vedl druhý konec pukliny přímo k ústí tunelu. Jakmile se Ron probral, ani trochu neměl radost z toho, že se sen dostat se do nitra Grim Batolu splnil zrovna teď. Ve vlastních očích zklamal všechny ostatní. Jen se modlil, aby se Grendě – mimochodem, byla velmi schopná a zřejmě uvážlivější než on – podařilo udržet ostatní naživu. Co se jeho týkalo, sebral spadlou helmici a jednoduše se vydal zjistit, co mu osud ještě připravil.

Nyní stejný osud proklínal, že ho oddělil od druhů.

Znehybněl, protože uslyšel zavrčení. Přál si, aby ho ozvěny v tunelu nemátly. Protože pokud ho sluch neklamal, byl zdroj vrčení jen pár metrů před ním.

Zrychlil… a okamžitě zase začal couvat, neboť ho hlasy několika skardynů mířících zjevně jeho směrem varovaly, že by si mohl ukousnout víc, než by dokázal sníst. Ron se vrátil do jedné z postranních chodeb a vběhl do ní právě v okamžiku, kdy uslyšel netvory vejít do tunelu, kde ještě před chvílí byl.

Skardynové proběhli kolem něj. V šeru tunelu je viděl pohybovat se nejen po podlaze, ale také po zdech a po stropě. Ron se přitiskl ke skále. Věděl, že by měl být schovaný hlouběji v tunelu, ale zároveň si uvědomoval, že by ho sebemenší pohyb mohl prozradit.

Jeden ze skardynů se zastavil přímo na křižovatce a zavětřil. Nahlédl do Ronova tunelu a snažil se prohlédnout temnotu…

Najednou ho uchopila obrovská ruka a hodila ho směrem, jímž běželi všichni ostatní.

Drakonid práskl bičem a znetvoření trpaslíci vyděšeně přidali na tempu.

Ron poznal Raska.

„Hněte sebou…“ zasyčel černý netvor. „Paní volá…“

Rask i skardynové brzy zmizeli ve tmě. Ron čekal, dokud si nebyl jistý, že už ho nemůžou vidět, a vydal se za nimi.

Konečně měl pocit, že se někam dostal. Bude však muset chvíli počkat, než zjistí, kam přesně.

A v tu chvíli už bude zřejmě pozdě vrátit se.

21

Iridi druhy neopustila, alespoň ne podle Rhoninova záložního plánu. Draenei však měla opačný pocit a doufala, že se bude brzy schopná vrátit čaroději i ostatním pomoci.

Jenže aby jim pomohla, musela konečně osvobodit Zzeraka – kvůli kterému se za svůj útěk styděla nejvíc – a nebo také nějakým zázrakem Krasa s Kalekem.

Pokud ještě žili.

Potíž byla v tom, že kněžka neměla na nic z toho, co by chtěla udělat, dost času. Cítila, jak se Sinestřino zrůdné stvoření blíží k jeskyni, i to, že je díky ukradené holi daleko silnější než kdykoli předtím. Ano, bylo to tak. Velká část jeho moci pocházela z tohoto zdroje… z druhé hole. Iridi napadlo, jestli vrah a zloděj vůbec tuší, co udělal.

Co se týkalo draenei samotné, nezmizela díky moci své hole, ale díky kouzlu na jedno použití, které jí Rhonin dal pro podobný případ nouze. Stačilo, aby si usilovně přála utéct a pak se podívala směrem, který si vybrala. Rhonin kouzlo vytvořil tak, aby vybrané útočiště znala opravdu jen ona.

Nakonec se ovšem neobjevila, kde čekala. Zatímco čaroděj sám ji byl schopen přemístit s sebou prakticky kamkoli, kouzlo, jež jí dal, to z nějakého důvodu nedokázalo. Iridi stála uprostřed tunelu kdesi v nitru Grim Batolu a neměla ponětí, kde je, natožpak jak by odtud mohla někomu pomoci.

Pak se z tunelu ozval zvuk, který si rozhodně nepřála slyšet. Vražedné syčení a vrčení skardynů poznala bezpečně, a pokud byl její odhad správný, mířilo jich nyní k ní poměrně hodně.

Kněžka málem ani nestačila situaci vyhodnotit, když se k ní z jedné vedlejší chodby začali hrnout skardynové. Zjevně se nehnali za ní a v okamžiku, kdy ji spatřili, začali syčet a výt v hladovém očekávání. Vycenili zuby a rozběhli se přímo k ní.

Iridi v rukou obrátila hůl a její spodní konec vrazila prvnímu ze skardynů do krku. Ten sice padl k zemi, ale druhý se jí chytil za delší konec hole a vahou vlastního těla ji zatlačil k zemi.

Zatímco se Iridi snažila neklesnout na kolena, jiný skardyn na ni skočil zepředu. Kněžka vykopla a využila síly jeho pohybu proti němu. Vzápětí máchla holí a použila skardyna na jejím konci jako kladivo, jímž srazila tři jeho druhy. Pak hůl pustila.

Dar naaru samozřejmě ihned zmizel a skardyn, který se jí doteď držel, dopadl tvrdě na zem a několikrát se překulil. Nedostal se však daleko, protože téměř vzápětí narazil do velkého černého těla.

„Draenei…“ zavrčel. „Nechat naživu… trochu…“

Zbývající skardynové se k ní začali blížit najednou. Iridi zvedla ruku, aby přivolala hůl…

Drakonid s ohromujícím reflexem švihl bičem, který se Iridi omotal kolem zápěstí. Napůl zhmotněná hůl se znova rozplynula.

Rask prudce trhl, až kněžka upadla. Tím získala zlomek vteřiny, v němž mohla přivolat hůl.

Skardynové však už byli téměř u ní.

A pak se chodbou rozlehl bojový pokřik. Za drakonidem se mihlo tělo trpaslíka, který měl zřejmě jen jednu ruku…

Iridi nevěřila vlastním očím. „Rone?“

Velitel trpaslíků máchl po drakonidovi sekerou, netvor se však na poslední chvíli sehnul.

Sekera zasáhla Raska naplocho do hlavy, a třebaže podobná rána by mu od většiny válečníků nic neudělala, síla Ronova úderu ho téměř omráčila.

Trpaslík ovšem v boji nepokračoval a místo toho se hnal k Iridi. Ta mezitím využila jeho náhlého příchodu, aby se postavila, nakopla jednoho z užaslých skardynů a dalšímu podrazila nohy holí.

V nízkém a úzkém tunelu jí však byl dar naaru spíše na překážku. Hůl byla příliš dlouhá, než aby s ní mohla mezi množstvím skardynů efektivně manévrovat. Iridi ji nakonec nechala zmizet a spolehla se na bojové umění, jemuž se učili všichni příslušníci jejího řádu.

Nejprve využila rychlosti jednoho ze skardynů běžícího proti ní a poslala ho proti druhům.

Pak kněžka přeskočila jiného a kopla za sebe, čímž skardyna donutila políbit nedalekou zeď.

Ron si mezitím jednoduše prosekával cestu šupinatými bratranci jako farmář obilím. Než se dostal k Iridi, tři skardynové padli mrtví a dva se svíjeli u zdi s ošklivým zraněním.

„Támhle!“ zavolal zadýchaně a ukázal opačným směrem, než odkud se objevil.

„Kam to vede?“

„Někam určitě! Zrovna teď je mi to jedno, protože na druhou stranu nemůžem, mylady!“

Mluvil pravdu. Rask už se vzpamatoval a prodíral se mezi skardyny s bičem připraveným k okamžité ráně. Iridi si nyní poprvé všimla sekery, již měl strážný zavěšenou na zádech. Rask ji v tomhle tunelu nemohl dobře využít, proto dal přednost biči. Asi by nebyl dobrý nápad nacházet se v jeho blízkosti, až se rozhodne sekeru tasit. Drakonid vypadal schopný useknout jedinou ranou hlavu prakticky komukoli.

Ron ji tlačil před sebou, jakkoli bylo otázkou, jestli to je pro ni bezpečnější pozice. Iridi nic neříkala, protože byla samozřejmě připravena bránit je oba proti komukoli, kdo by na ně mohl zaútočit zepředu.

„Bohové!“ vyhrkl trpaslík. „Kdybych tak měl pazouru! Svědí mě celý tělo! Ty mrchy maj beztak blechy!“

Blechy však zůstaly jeho nejmenší starostí, protože i když nechali spoustu skardynů za sebou, ještě dost se jich drželo jako klíšťata. Rask je nemilosrdně hnal před sebou, a když byli příliš pomalí, odhazoval je z cesty.

Iridi přelétl nad hlavou kulatý projektil. Když se ohlédla, spatřila, že někteří skardynové jsou ozbrojeni podivnými kušemi, které už viděla v jeskyni. Nyní se každou chvíli některý z nich zastavil, vystřelil a pak pokračoval v pronásledování.

Ani jeden zatím neměl tušení, kam vlastně prchají, běželi však, co jim síly stačily. Cesta nebyla úplně bez překážek. Z děr v zemi, ve stropě i ve stěnách neustále vyskakovali další skardynové.

Zpráva o jejich útěku se zjevně šířila rychle, i když Iridi stále všemu tomu vrčení a štěkání nerozuměla.

Ron za ní vztekle zavrčel, neboť se mu do nohy zakousl skardyn, který náhle vyskočil z postranní chodby. Okamžitě se k němu přidal druhý a společnými silami se snažili trpaslíka táhnout opačným směrem, než kterým prchal.

Draenei přivolala hůl a namířila krystal proti ohavným tvářím. Takhle blízko Ronovi se neodvažovala využít potenciál hole naplno, ale náhlý záblesk světla stačil, aby oba skardynové zavřískli, pustili trpaslíka a zalezli do příjemné temnoty děr. Zmutovaná stvoření byla na světlo ještě citlivější než trpaslíci.

Než Iridi pomohla Ronovi na nohy, objevil se nad oběma uprchlíky vysoký stín.

Rask se zazubil a napřáhl ruku s bičem.

Iridi bodla holí vzhůru. Rask se zaklonil a snadno se jí vyhnul.

Iridiiným cílem však nebyl drakonid. Mířila na strop nad ním. Hůl narazila do skály, až se uvolnilo několik kamenů… a další je vzápětí následovaly.

Iridi pustila hůl, chytila Rona a odhodila ho dopředu. Rask po něm chňapnul, ale minul.

Draenei s trpaslíkem se rozběhli a chodba za nimi se zhroutila.

„Víte, že ste nás tam, kurva, mohla zasypat?“ prohlásil Ron, který se z toho všeho napětí na chvíli přestal ovládat.

„Všimla jsem si praskliny a napadlo mě, že bych ji mohla využít,“ vysvětlovala kněžka. „Řídila jsem se přesně radou svého učitele, který mi vysvětloval, jak se bránit fyzickému útoku.“

„Jo, ale každej trpaslík, kterej prožil většinu života v podzemních chodbách, by vám řek, že taková prasklina by vás taky mohla pohřbít.“

Neodpověděla, protože tušila, že toho o podobných věcech skutečně ví víc než ona. Osud jí však byl nakloněn, alespoň pro tuto chvíli. Iridi samozřejmě netušila, jak dlouho to vydrží.

Doběhli na křižovatku, kde se zastavili, aby se rozhodli, kudy dál. Ani ona, ani Ron nedokázali říct, který směr by byl lepší.

Trpaslík se ohlédl za sebe. „Ty skardynové se sem za chvilku prokopou… teda pokud nepřídou na jinou cestu, jak se sem dostat.“ Podíval se na draenei. „Hele, já jsem se tu ztratil, ale co jste tu dělala vy, mylady?“

Iridi mu rychle všechno vylíčila a skončila Rhoninovým kouzlem, které jí umožnilo zmizet Sinestře přímo před nosem.

„Takže čaroděj je tu, jo? Řek bych, že to je super, ale podle toho, co jste povídala, asi moc šancí proti tý mrše a její zrůdě nemá, co?“

„Myslím, že by nám mohl pomoci Zzeraku… a myslím, že i chce.“

„Zzeraku… to jako ta velká potvora, co tam přivázali?“ vytřeštil na ni oči. „Vy si fakt myslíte, že vosvobodit tu věc je dobrej nápad?“

„Ano. I Rhonin si myslí, že ho musíme osvobodit. Proto chtěl, abych utekla i bez něj. Zzeraku je klíč…“

Velitel trpaslíků se poškrábal na vousaté bradě. „Pustit jednu příšeru, aby zastavila druhou!

Asi jsem zcvoknul, ale prostě věřím, že víte, co děláte…“ Znovu se podíval do obou chodeb.

„Tak si jednu vyberte.“ Draenei se zamračila a zaváhala. Nakonec ukázala na chodbu napravo.

„Poslední hodinu od chvíle, kdy jsem se rozhodla jít doleva, mám jenom smůlu, takže jdeme tudy.“

„Takže prostě budem hádat, jo?“ Ron si odfrkl. „Hele, jste kněžka z ňákýho řádu. O hádání a štěstí jste se snad museli něco učit, ne?“

Přikývla. „Každý svého štěstí strůjcem… a o hádání rozhodně nejde. Stačí trocha soustředění.“

„Jo, vod kněžky jsem přesně něco takovýho čekal.“ S těmi slovy Ron zamířil směrem, který vybrala.

Draenei se ještě krátce ohlédla přes rameno a vyrazila za ním.

*

Jeho řev znovu otřásl celým Grim Batolem. Skardynové rázem zapomněli na přítomnost nepřátel své paní a zalezli do nejbližší díry. Dračí otroci a zbylý drakonid zůstali, ale i černý obr vypadal, jako by si přál být někde hodně daleko.

Ještěři, které jeho „matka“ nazvala raptory, se přikrčili. Strach doposud prakticky nepoznali, o to silněji je nyní zasáhl. Dokonce i bratranci skardynů, trpaslíci, se přitiskli ke zdem, jako by doufali, že je tam neuvidí.

Dargonax se zasmál. Vzbuzovat v ostatních strach mu přinášelo pocit, který se mu líbil.

V místnosti byly jen tři bytosti, které se netřásly strachy. Dargonax nikdy dřív přízračného draka neviděl, třebaže už ochutnal velkou dávku jeho podstaty. Zajatý drak se nemohl pohnout, ale vnitřně jím zjevně lomcoval vztek. Pokud nic jiného, tohle Dargonax na druhém drakovi obdivoval. Byl rozhodně daleko víc než ubohý vězeň… daleko víc než cokoli… až na ty, o kterých mu „matka“ řekla, že přijdou po něm.

Právě ona byla samozřejmě druhou z těch tří. Stála zde v přestrojení za smrtelnou bytost a usmívala se pýchou nad tím, co stvořila. Dargonax roztáhl ohromná kožnatá křídla, jak jen mu jeskyně dovolila. Jejich jako jehly ostré konce skálu dokázaly viditelně poškrábat. Ametystově fialové tělo by jeskyni samo o sobě vyplnilo, kdyby se zde natáhl v celé kráse. Byl dvakrát, snad i třikrát větší než přízračný drak. Celé jeho tělo halila zářivá mlha, jako by ani nebyl hmotný, jako by byl jen stín.

*

„Tohle je mé dítě,“ oznámila Sinestra všem, kdo ji stále poslouchali, ale obzvláště jednomu z nich. „Není velkolepý?“

Třetí z těch, kdo zůstali bez známky strachu vzpřímeně stát, zdvořile odpověděl: „Je to zvrácená zrůda…“

Dargonax proti muži, který ho právě urazil, prudce vystrčil hlavu a odhalil stovku zubů, každý o velikosti meče, a chřtán schopný pojmout tucet raptorů najednou. V přední části tlamy měl soumračný drak obrovité tesáky dvojnásobné délky než ostatní zuby, které dotvářely „úsměv“

jako z nejhoršího snu. Z hlavy mu vyrůstaly dozadu zahnuté rohy soupeřící co do ostrosti s hroty a výrůstky táhnoucími se od lebky po krku dolů a zdobícími v neuvěřitelném množství celé jeho tělo. Pokaždé když se soumračný drak nadechl, jako by se zvětšil. V jeho očích bez panenek a bělma a větších než největší štít nějakého obra se zrcadlila ubohá postava člověka, který za chvíli zemře.

„Ne, můj Dargonaxi!“ přikázala Sinestra, v jejímž hlase nebyla starost o drakovu oběť. „Ještě ne…“

Soumračný drak couvl. Jeho tělo jako by se podivně zalesklo a zamihotalo. Podíval se na černou dračí samici. „Ale matko… ty už mi nerozkazuješ…“

Gigantický netvor se znovu chtěl na člověka vrhnout – když mu tělo zachvátila mučivá bolest.

Svíjel se a kroutil, ale nemohl se jí zbavit. Měl pocit, jako by se měl roztrhnout na milion kousků.

„Říkala jsem ti, že se budeš chovat slušně,“ řekla mile, ale zároveň přísně Deathwingova družka. „Copak sis myslel, že už jsi tak velký, že tě nezvládnu? Přece víš, že tomu, co máš v sobě, nikdy neutečeš…“

Nemohl odpovědět. Kvůli bolesti nedokázal nic než křičet. On, nejstrašnější ze všech netvorů, padl na zem jeskyně a dál se svíjel v bolestech.

*

A vše pozorně sledující Rhonin, který věděl, jakou mocí vládne družka Strážce země, uvažoval, jaké kouzlo asi použila, protože tohle nebylo normální. Silně vnímal, že na něm bylo cosi z podstaty zlého, ale povědomým způsobem, jaký cítil naposledy… v dobách, kdy tu vládli orkové a on zničil Duši démona.

Čaroděj vytřeštil oči. Naposledy, když byla Duše démona…

*

Obr se mezitím vzpamatoval natolik, že dokázal zvednout hlavu a pohlédnout na stvořitelku i mučitelku. „Podvedla jsi mě! Ty jsi mě podvedla!“ vyrazil ze sebe. „Ale já jsem silnější! Silnější!

Jsem Dargonax! Jsem…“

Znovu zaúpěl a znehybněl. Jeho tělo se dál přízračně lesklo… a záře v jednom okamžiku téměř dokonale připomínala Deathwingův proradný výtvor.

„Jsi přesně to, co jsem řekla…“ řekla Sinestra se šíleným úsměvem ve tváři. „Mé milované dítě…“

*

Vereesa běžela zpět do jeskyně, kde visel Krasus. „Slyšel jsi to?“

„Ano, už to začalo. Přinesla na nás všechny zkázu.“

„Velký – Krase – můžu pro tebe něco udělat?“ Dračímu mágovi se podařilo na ni podívat.

Znala pravdu, již znal i on. Nemělo význam říkat jí něco jiného. „Ne… teď je to na tobě a na Kalekovi…“

V tom okamžiku oba uslyšeli z vedlejší jeskyně zasténání. Vznešená elfka otočila hlavu tím směrem a podívala se zpátky na Krasa. Zdála se být rozpolcená mezi dvěma protichůdnými rozhodnutími.

„Běž… za ním…“ Tohle už bylo na Krasa příliš. Svět se s ním zatočil. Vereesa se proměnila v rozmazanou šmouhu.

„Hned se vrátím!“ zavolala na něj. „Přísahám!“ Jakmile odešla, Krasus začal hodnotit a procházet si celý život. Neměl na to mnoho času a chtěl zjistit, jestli toho udělal pro Azeroth dost, nebo jestli se jen hnal za vlastním snem, který nikomu neprospěl. Budou na něj ti, jimž nějakým způsobem utkvěl v paměti, vzpomínat v dobrém… nebo ho budou proklínat?

Ještě však ani nezačal, když se mu do očí opřelo světlo. Jasná a uklidňující záře, která okamžitě odnesla všechnu bolest.

Takže… už žádný čas nemám… umírám.

Pak na něj zavolal hlas. Bylo v něm cosi vzdáleně známého, a protože patřil ženě, rozhodl se, že ho přiřadí té, jež mu byla nejdražší.

„Alex… Alexstraszo?“

Uprostřed světla se objevila postava.

*

Vereesa běžela mezi vejci a kalužemi žhavé lávy se strachem, že by se slabost modrého mohla proměnit v cosi mnohem horšího. Když však hraničářka Kaleka uviděla, na místě se zastavila.

Mladý drak se koupal v jasném světle, jež se však zásadně lišilo od světla v jeskyni nebo od Duše démona. Vyzařovalo z něj příjemné teplo, které cítila i ona, a ze všeho nejvíc jí připomínalo vycházející slunce.

Kalec cosi mumlal. Jednu ruku měl zdviženou, jako by hladil neviditelnou postavu sklánějící se nad ním.

Zároveň hraničářka uslyšela i druhý hlas, ten však vycházel z jeskyně, kde zanechala Krasa, a byl… ženský.

Napadlo ji, že se Sinestra vrátila. Neváhala a okamžitě se rozběhla rudému drakovi pomoci.

Velmi dobře si uvědomovala, jakou má asi šanci, ale to ji nezajímalo.

Když se však do jeskyně vrátila, po Deathwingově kuplířské družce nikde nebylo ani stopy.

A navíc nespatřila ani dračího mága. Krápník na stropě byl dokonale čistý a nikde ani kapka krve, která z něj ještě před chvílí stékala na zem.

Vereesa se zmateně rozhlížela kolem sebe…

Do brady ji zasáhla tvrdá pěst. Vereesa se napůl otočila a padla na zem.

„To jsem rád, že tě vidím, drahá sestřenko,“ zalomozil Zendarin. „Takže se ještě musím postarat o dvě věci, než z tohohle blázince vypadnu…“

Napůl omráčená Vereesa se otočila na záda. „Kde… co jsi s ním udělal?“

Krvavý elf se na ni opovržlivě podíval. „Jestli mluvíš o tom parchantovi, kterému říkáš manžel, tak s tím jsem neudělal nic. Sice tě přišel zachránit, ale brzo skončí v žaludku té její stvůry!“

Máchl holí a krystalem na jejím konci ji škrábl do stehna. Vereesa zaúpěla a odkulila se o kus dál, jako by se do ní opřela vichřice. „S tebou si to vyřídím za chvilku, sestřenko. Teď tu na mě čeká něco mnohem důležitějšího.“

Zendarin se otočil ke znovu sestavené Duši démona. Začal holí kreslit ve vzduchu kolem strašlivého předmětu kruh.

Vereese došlo, že ho chce ukrást. Ukrást ho spojenkyni. Hraničářka měla nutkání nechat ho to udělat, protože by to Sinestře poněkud překazilo plány, ale neměla tušení, co se stalo s Krasem, ani jestli nebude nakonec Duši démona potřebovat, aby ho zachránila… tedy za předpokladu, že ještě žije. A hlavně, pokud by její bratranec artefakt získal, nemohlo z toho vzejít nic dobrého.

Kdyby existoval způsob, jak ho zničit! Vereesa věřila, že Deatwhingova družka mluvila pravdu, když tvrdila, že nic zrozeného v Azerothu na tuhle prokletou věc nepůsobí.

Přimhouřila oči. Pro Zendarina to neplatilo…

Sevřela v ruce malý nůž a čekala na příhodný okamžik. Jakmile Zendarin dokončil magický kruh a záře Duše démona poněkud zeslábla, vznešená elfka hodila.

Jejího bratrance něco přimělo v poslední chvíli se otočit. Nějakým zázrakem stačil Vereesin nůž odrazit holí.

Zendarin sykl, protože sražená zbraň ho přeci jen zasáhla do levé tváře a zanechala po sobě krvavou stopu. Elf namířil hůl na sestřenici…

Hraničářka už však byla jinde. Krvavý elf zasáhl jen skálu. Prudce se otočil, ale Vereesa byla rychlejší a vrhla se na něj.

Zendarin se pohyboval se smrtelnou ladností tolik typickou pro jeho národ, ale nebyl to hraničář, a Vereesa byla navzdory mateřským povinnostem v takové formě, že by i nyní patřila k nejlepším. Povalila bratrance na zem a oba nyní dělila jen jeho hůl.

Několikrát se převalili, až vrazili do podstavce s Duší démona. Ten nevydržel a oba bojující elfy zasypaly úlomky vápencové skály. Samotný artefakt – stále obklopený energií ze Zendarinovy hole – zůstal na místě a ani se nepohnul, navzdory faktu, že už na ničem neležel.

Zendarin se ji pokusil pohledem odhodit. Vereesa však hůl svírala natolik pevně, že se oba jen znovu několikrát převalili.

Nakonec se zastavili, ale tentokrát byl nahoře krvavý elf.

„Jsi slabá!“ zašeptal jí do ucha. „Jsi mlhavá vzpomínka na umírající národ! Vznešení elfové jsou pryč… a krvaví elfové jsou jejich nástupci!“

„Ty nejsi ani hoden nazývat se krvavým elfem, natož nástupcem rasy, kterou jsi zatratil!“

odsekla Vereesa. „Už jsem bojovala s jinými krvavými elfy, a to aspoň stálo za to. Ti měli alespoň čest! Jenže ty jsi zloděj, vrah a parazit, nic víc! Tebe by se zřekly všechny národy elfů, stejně jako se já zříkám jakéhokoli pouta, které by nás mohlo spojovat!“

„Tak to jsem ztracen! Zavržen drahou sestřenkou, která spí se zvířaty…“

Jediným prudkým pohybem je oba zvedla na nohy. „Rhoninovi nesaháš ani po kotníky…“

Hraničářka plivla krvavému elfovi do tváře. V tu chvíli ji napadlo cosi zoufalého a šíleně nepravděpodobného, ale zároveň to byla zřejmě jediná šance, kterou měla. „A bez té hole, kterou jsi ukradl, nejsi vůbec nic!“

Zazubil se. „Ááá, jenže já tu hůl mám… a umím s ní spoustu věcí, dokonce i když ji držíš…“

Velký krystal se rozzářil jako slunce.

Vereesa celou váhou strhla hůl doprava. Zároveň dala tiché sbohem Rhoninovi i oběma synům.

Krystal zasáhl Duši démona právě v okamžiku, kdy z ní Zendarin vyslal ohromnou dávku energie.

Kdosi chytil hraničářku zezadu a odtáhl ji od krvavého elfa.

Zendarin Windrunner zařval, protože krystal na konci hole i Duše démona se roztříštily.

Krvavého elfa zahalily magické síly z obou předmětů. Síly, jež ho rvaly na opačné strany, zatímco střepy z Duše démona létaly jeskyní a hůl se rozpadala na prach. Zendarinova tvář se stále víc rozšiřovala. Vztáhl ruce po sestřenici, jako by od ní čekal pomoc.

Hůl a její moc pocházely z Outlandu, nikoli z Azerothu. Hraničářka doufala, že její neobvyklá síla dokáže to, co si Sinestra myslela, že má dokonale pojištěné – zničit Duši démona jednou provždy, i kdyby ji to mělo stát život.

„Máš všechnu magii, po které jsi kdy toužil,“ zašeptala Vereesa nemilosrdně. Když si nyní byla jistá bratrancovou smrtí, její život nic neznamenal. Děti budou v bezpečí. „Tak si to vychutnej, Zendarine.“

Krvavý elf přestal ječet, protože jeho tělo konečně nevydrželo a roztrhlo se na dvě poloviny, které se rychle rozpadly uprostřed vířících energií. Jak rozpoutaná magie naplňovala jeskyni čím dál víc, hraničářka si náhle vzpomněla na záhadného zachránce.

„Musíme jít!“ zavolal na ni Kalec zblízka. „Rychle! Nemáme moc času!“

Vypadal i zněl zdravěji, než když ho Vereesa spatřila naposledy. Věděla však, že to nezpůsobilo rozbití Duše démona. Ani modrý drak by se nedokázal dát takhle dohromady během vteřiny, natož aby ji stačil strhnout do bezpečí, než ji magické síly rozervaly na kusy jako bratrance. To ovšem nic neměnilo na tom, že byla Kalekovi za záchranu v poslední chvíli vděčná.

Chtěl ji odtáhnout do druhé jeskyně, ale neuvěřitelně silné energie je přímo nasávaly zpátky.

Kalec kolem nich vytvořil štít, ten však jejich nedobrovolný návrat jen nepatrně zpomalil.

„To nezvládnu!“ vykřikl modrý.

„Tak co můžeme dělat?“

„Vy nedělejte nic!“ zavolal jiný hlas.

Krasův hlas.

A v příštím okamžiku se všechny rozpoutané síly najednou shlukly do malé koule, která se vzápětí vpila do skály ve stropu a zmizela. V tu chvíli vznešená elfka i Kalec spadli tváří na zem.

V jeskyni se rozhostilo ticho a mír, z něhož se vynořily ruce, jež jim oběma pomohly vstát.

Dračí mág se na oba odhodlaně usmál. Zázrak z uzdravení modrého se zdál být ve světle toho, že přežil i rudý, téměř maličkostí. Krasus byl celý, živý a zdravý, třebaže nevypadal, že by ho to zvlášť těšilo.

„Díky!“ Vereesa ho objala. „Ale jak? Kde jsi vzal na tohle sílu, vždyť jsi byl smrtelně zraněný…“

„To nebylo mou zásluhou.“

„Takže to byl přeci jen Kalec!“

„Já jsem pro něj nic neudělal,“ ohradil se modrý. „Já vlastně ani nevím, že byl zraněný.

Chápu to dobře, že vážně?“

„Sinestra ho nabodla hrudníkem na krápník a nechala ho umírat napíchnutého u stropu!“

Krasus se popisu celé události usmál. „Můj čas se téměř naplnil.“

Kalec udiveně zavrtěl hlavou. „Myslím, že něco takového bych si pamatoval, i kdybych to dokázal. Původcem toho zázraku jsem nemohl být já.“

„To se ale pleteš, mladíku.“ Když se oba na Krasa zmateně podívali, dračí mág jim s vážnou tváří vysvětlil: „I když jsi nesmírně trpěl, jakmile jsi ztratil Anveenu, zároveň jsi neustále cítil, že je ve tvém srdci i v duši, nebo se pletu?“

„To ano. No a co?“

„Řeknu ti to cestou! Teď jde o hodně!“ Zatímco je Krasus vedl k jiné chodbě, vysvětloval dál: „Nechala ti něco na památku vaší lásky, Kaleku. Drobnou část sebe sama, která se s ní nevrátila do Studny věčnosti. To ona ti zachránila život, když jsi mě ovládán Sinestrou chtěl zabít.“

„Velký Korialstraszi… nikdy jsem ve skutečnosti nechtěl…“

„Máš na svůj vztek právo, ale za útok proti mně nemůžeš, to vím. Za tím byla Sinestra. Vše je zapomenuto. Jak jsem říkal, to, co v tobě Anveena zanechala, ti zachránilo život. To vypovídá o mnohém.“

„Anveena…“ Navzdory okolnostem se modrý usmál. Jeho pohled se stočil k neviditelným nebesům.

„A protože jsem byl poblíž… a chtěla po mně, abych tě následně chránil… stejná esence vyléčila i mne. Zachránit nás ji stálo téměř všechnu moc a už nikdy nebude schopna nic víc než ti připomínat Anveeninu lásku. Cítil jsem to už dřív, ale nikdy bych si nepomyslel, že… že by byla tak mocná.“

Kalec ho chytil za zápěstí. „Ty jsi s ní mluvil…“

„Ona mluvila se mnou. Řekl jsem ti všechno, co mi stačila během krátkého zjevení sdělit. A to ještě nemyslím ji, ale to, co v tobě zanechala, aby tě chránila.“

„Anveena… jsem rád, že tě zachránila před smrtí. Kdybych si mohl vybrat, chtěl bych, aby zachránila nejdřív tebe a až potom mě.“

Dračí mág je vedl temnou chodbou. „A já si myslím, že právě proto měla moc to dokázat.“

Zamručel. „Jakkoli to zní nevděčně, přál bych si, aby nám toho mohla dát víc, protože bychom to rozhodně potřebovali.“

„Jenže proč?“ zeptala se Vereesa. „Můj bratranec je mrtvý a ta ukradená hůl i Duše démona zničené, takže Sinestřin šílený sen skončil!“

„Ten šílený sen má spoustu variant, jak už Deathwingova rodina několikrát dokázala… a jedna z nich je i důvod, proč nyní musíme spěchat! Nenapadlo tě, co se stalo se vším, co bylo vypuštěno do světa při zničení obou magických předmětů? A tebe, Kaleku?“

Modrý se zastavil. „Ty myslíš…“

„Ano…“ V tu chvíli se odněkud seshora ozvalo zahřmění. Otřáslo chodbou tak, že je musel Kalec schovat pod štít, aby je nezavalily kameny padající ze stropu. Krasus nemarnil čas výrazy vděčnosti a místo toho prohlásil: „Dostal, na co čekal. Zase jdeme pozdě.“

„Kam to teda šlo?“ zeptala se Vereesa naléhavě. „Kde to je?“

Neodpověděl jí dračí mág, nýbrž Kalec.

„Dostal to Dargonax…“ řekl. „Muselo to jít za ním…“

22

Rhonin nechápal, jak může být mládě takhle obrovské. Kromě Korialstrasze a velkých Aspektů byl Dargonax největší drak, jakého kdy viděl. Musel přiznat, že ho stálo veškeré síly a sebeovládání, aby před ním zůstal s kamenným obličejem stát. Snad jen díky skutečnosti, že v minulosti bojoval se samotným Deathwingem, byl nyní schopen čelit takovému monstru.

Krase, teď by ses mi rozhodně hodil, pomyslel si čaroděj. Neměl však tušení, kde by dračí mág mohl být, a nemohl tu jen tak stát a doufat, že se mentor najednou objeví a všechny zachrání. Vypadalo to, že má znovu osud všeho a všech ve vlastních rukou.

Tak budiž. Rudovlasý čaroděj neváhal a zaútočil, ovšem nikoli na Dargonaxe.

Snad to byla jeho troufalost hraničící s drzostí, že kouzlo skutečně přineslo kýžený efekt.

Sinestra jistě předpokládala, že zaútočí na její stvoření, a nikoli na ni. Tak se stalo, že se najednou ocitla v objetí zelených paží tvořených magickou energií, které jí přitiskly ruce k tělu a nohy k sobě.

Rhoninova radost však neměla dlouhého trvání, neboť černá se vzteklým výrazem ve tváři nechala zelené obruče zmizet.

„Jsi lstivý a mocný… na člověka,“ prohlásila. „A kdybych si myslela, že jsi natolik inteligentní, abys pochopil, že některé věci nezměníš, nechala bych tě žít a sloužit mi.“

„To je od tebe nesmírně šlechetné.“

„Tvá drzost mi už ale nepřipadá zábavná. Dargonaxi, můžeš si na něm pochutnat.“

Gigantický netvor zařval. Ohromná hlava chňapla po Rhoninovi, který okamžitě vytvořil mocný magický štít. K vlastnímu rozčarování však zjistil, že jím netvora jen nakrmil.

Ta kostka, sakra! pomyslel si, když mu výhled zakryla ohromná děsivá tlama. To musí dělat ta zatracená kostka!

Umře… aniž by věděl, jestli je aspoň Vereesa v bezpečí. Někdo se přece musel postarat o jeho děti.

A pak Dargonaxe do tlamy zasáhl strašlivý energetický výboj. Leviatan zařval, jenže spíš vztekem než bolestí. Okamžitě se otočil směrem, odkud útok přišel.

Zzeraku byl volný.

Ne, nebyl zcela volný, ale dost na to, aby byl schopen použít něco ze své magie. A příčina toho, že byl vůbec něčeho takového schopen, měla podobu draenei, a světe, div se, Rhoninova dávného přítele trpaslíka Rona. Oba stáli kousek za uvězněným drakem a Iridi se pokoušela zničit jeden ze zbývajících krystalů. Ron ji kryl a právě odrazil dvojici skardynů, jejichž strach ze Sinestry byl zjevně větší než z obou draků.

Kněžka vypadala vyčerpaně, a nebylo divu. Jistě tam nestála déle než několik vteřin, a už se jí podařilo víc než za celou dobu předtím.

Dargonax ze sebe setřásl následky kouzla. Požírač se neobořil na Zzeraka, ale na Iridi: „Copak to tu máme? Další chutné soustečko kořeněné mocí?“

Draenei mohla během útoku Zzeraka utéct, ale zůstala, aby dokončila, co začala. Když uslyšela Dargonaxův hlas, otočila se a připravila se mu postavit, čemuž se obr ze srdce zasmál. Když proti němu zvedla hůl, otevřel tlamu a vydechl.

Iridi zasáhl prstenec jedovatě rudé energie a odmrštil ji až ke stěně jeskyně nedaleko posledního pouta, kde zůstala nehybně ležet.

V odpověď na to Zzeraku zařval tak vztekle, až se i Dargonax zarazil.

*

Zaútočil na jeho zachránkyni. Jediný tvor, který mu věřil, nyní ležel nehybně na zemi jako mrtvý.

Zzeraku ze sebe vyřval veškerou zlobu. Ten drobný, naprosto nedůležitý tvoreček se za posledních několik hodin ukázal být dokonalejší bytostí než on za celý svůj život. Tam, kde by všichni ostatní utekli, ona zůstala. Přízračného draka zaplavila vlna studu.

Zoufale se pokusil vyprostit ze zbývajících pout, vrhnout se na Dargonaxe zbývající silou… a tentokrát ho už skutečně magická lana nedokázala zadržet.

S neuvěřitelným pocitem uspokojení uslyšel, jak se trhají. Konečně byl volný, avšak Zzeraku ani na okamžik nezaváhal splnit, co si předsevzal. Většího draka se nebál. Jeho velikost i skutečnost, že se zdál být relativně hmotným, z něj dělaly snadný cíl. Zzeraku se protivníkovi postavil téměř nedočkavě.

„Červe!“ zahřměl na Dargonaxe. „Taky jsem kdysi slepě ubližoval malým a slabým, ale Zzeraku malý není! Zzeraku tě naučí, že někteří malí mají mnohem větší cenu než ty nebo já!

Mnohem větší!“

Jakkoli ještě před chvílí vypadal Zzeraku slabý, nyní z něj přímo vyzařovala moc ovládaná vztekem. Všude kolem Dargonaxe sjížděly ze stropu blesky a soumračný drak začal polekaně couvat. Stěny jeskyně se zachvěly, když se Sinestřin výtvor do jedné z nich opřel… a přízračný drak najednou zakusil, jak opojný je to pocit bojovat za druhé, a ne jen sám za sebe.

*

Pokud však byl Dargonax Zzerakovým útokem plně zaměstnán, Sinestra byla připravená.

Nepříčetná z toho, co se před ní odehrává, i ona zařvala. Její ústa se zkřivila a rychle začala získávat ještěří tvary. Natáhla proti draenei ruku, na níž stačily vyrůst děsivé drápy.

Rhonin vložil veškeré úsilí do zaklínadla, kterým vytvořil mezi Iridi a blížícím se kouzlem silný štít. Jakmile černá dračí samice udeřila, její kouzlo zasáhlo Rhonina, jako by byl cílem on.

Čaroděj vykřikl, ale udržel se na nohou, i když Sinestra vkládala do útoku čím dál víc síly.

V tu chvíli se kněžka pohnula. Podařilo se jí dokonce zvednout na nohy…

Když však Iridi vstala, zaznamenal Rhonin, že jí hrozí nové nebezpečí. Z jednoho tunelu vyklouzl drakonid, který v ruce držel zbraň podobnou kuši.

Zbraň, jíž namířil kněžce na záda.

Rhonin by ji stačil varovat, ale jakoby odnikud se objevila obludná černá tlapa a odmrštila ho ke stěně. Jakýsi raptor ho okamžitě přiskočil bránit, ovšem toho vzápětí rozdrtily ohromné zuby gigantického černého draka… ebenově černého draka, jehož tvář byla ošklivě popálená.

Skutečná Sinestra vyplivla zbytky raptora a prudce se obrátila k Rhoninovi. „Byl moc tuhý…

dala bych si kousek něčeho měkčího… jako třeba tebe…“

Sklonila se, aby Rhonina spolkla… ale pak se náhle podívala jinam. Černá dračice šíleně zasyčela… a zmizela.

*

Krasus se zastavil.

„Co se děje?“ zeptala se Vereesa.

„Kaleku, běžte napřed!“

Mladší drak se zamračil. „Jestli…“

„Udělej, co říkám!“

Kalec zavřel pusu. Po chvíli váhání přikývl. Pak řekl Vereese: „Asi bychom ho měli poslechnout.“

Hraničářka se podívala na Krasa. „Ty se chceš vrátit, odkud jsme přišli… proč?“

Dračí mág místo odpovědi zaskřípal zuby a zmizel.

Vznešená elfka se prudce obrátila ke Kalekovi. „Vím, co ho to bude stát! Ani jeden z vás ještě není tak silný, aby se mohl teleportovat! A už vůbec ne uvnitř Grim Batolu! Proč jde zpátky?“

„Protože musí… stejně jako my musíme rychle dál!“ Kalec se na ni zblízka podíval. „Všechno zlo Grim Batolu začalo vřít…“

Protože hraničářka nemohla dělat nic jiného a také se tak nějak bála, že uprostřed všeho je i Rhonin, váhavě přikývla na souhlas.

Když se však oba s Kalekem rozběhli, nemohla si v duchu nepředstavit, proč Krasus tolik riskuje. A jakmile to udělala, zachvěla se.

*

Zadýchaný Krasus se zhmotnil uprostřed jeskyně s vejci. Stovky deformovaných vajec v něm okamžitě vyvolaly novou vlnu odporu, protože si uvědomil, kolik malých životů v nich ukrytých se nikdy nestane tím, čím se stát měly. Znovu proklel Sinestru za všechno, co napáchala.

Strašlivá jeskyně byla místem, kam se chtěl dostat, ale nikoli posledním. Samozřejmě že to mělo co dělat s vedlejší jeskyní, v níž ležela znovu složená a rozbitá Duše démona.

A matná záře z ní vycházející dávala tušit, že artefakt už opět hledá způsob, jak být celý.

„Zbylo dost kousků, víc než dost, slibuji,“ slyšel šeptat Sinestru. „Budeš lepší než dřív, uvidíš…“

Krasus vkročil do jeskyně a našel v ní ohromného černého draka s neuvěřitelnou opatrností a něhou sbírajícího drápy pravé tlapy drobné střípky Duše démona. Každý, který Sinestra zvedla, zůstal viset ve vzduchu před ní. Ty na zemi byly nehybné, bez života, ale jakmile se ocitly ve vzduchu, ihned z nich bylo cítit zlobu a zášť.

Tajemství její schopnosti znovu artefakt sestrojit muselo být spojené s kostkou, kterou držela v levém spáru. Krasovi trvalo jen okamžik, než poznal Balacgosovu zhoubu, a užasl, jak je možné, že předmět, jakkoli byl nebezpečný, umožní Sinestře znovu sestavit ještě cosi mnohem horšího. I když tentokrát už bude zřejmě Duše démona jen stínem bývalé slávy.

Jenže bude znovu existovat a Sinestra neustane v experimentech.

„Brzy, už brzy,“ šeptala ke vznášejícím se střípkům. „Už jich mám skoro dost! Skoro…“

Uprostřed věty se prudce otočila a vychrlila na Krasa proud žhavé lávy.

Krasus však od černého draka, následníka Strážce země, podobný útok čekal. Mávl rukou a žhavý proud narazil na chladné světlo, které ho celý obalilo.

Láva zchladla a vytvořila mezi ním a Sinestrou černošedou zeď.

„Vytvořím ho znovu a klidně ještě tisíckrát!“ zaječela na něj Deathwingova družka. „A pokaždé bude strašlivější než dřív! Dokážu to! Dokážu!“

Krasus věděl, že je šílená, ale nyní hrozilo, že se rozpadne i tenká hráz, která její šílenství držela za maskou chladné a vypočítavé příčetnosti. Zničení Duše démona její mysli ublížilo víc, než by si dračí mág býval pomyslel.

A pak mu došlo proč.

„Tohle nebyl původně tvůj nápad, že ne, Sinestro?“ zeptal se rudý, zatímco se pomalu plížil kolem hradby ztuhlé lávy. „Kdysi dávno ti tu myšlenku vnukl sám Deathwing, že ano? A chtěl po tobě, abys v případě, kdyby náhodou zahynul, uskutečnila jeho sen sama, a to za každou cenu.“

Bylo slyšet, jak se dech černé dračí samice zrychlil. „Ne! Tohle je můj sen! Má velká vize!

Ano, udělám z Azerothu říši ovládanou nepřekonatelnou dračí letkou, ta však bude má, ne jeho! Jen má!“

Krasus se připravil na další útok. Teď bylo nejdůležitější dostat se blíž ke střepům i kostce.

Duše démona se vrátila na svět už mnohokrát a bylo třeba tomu jednou provždy učinit přítrž.

I kdyby to znamenalo zabít všechno živé v útrobách Grim Batolu.

„Jenže v krvi a magii draků bude navždy žít Deathwingův odkaz, Sinestro! Vždyť součástí tvého výtvoru je i Duše démona! A co víc než ona je skutečným Neltharionovým dědictvím!“

Otevřela tlamu… a zaváhala. Krasa napadlo, jestli mu náhodou najednou neuvěřila.

Koneckonců, skutečně říkal jen to, co si sám myslel.

„Azeroth bude můj…“

Země před dračím mágem se zvedla a celého ho pohltila. Obklopila ho temnota a on cítil, jak se s ním nové vězení noří hlouběji. Věděl, že má Sinestra v úmyslu pohřbít ho navěky v srdci tohoto světa.

Ale i na tohle byl připraven. Sebral všechny síly… a přeměnil se.

Jeho zvětšující se tělo se opřelo o stěny kamenného vězení. Sinestra čekala, že se o tohle pokusí. Kdyby pokračoval, rozmačkal by sám sebe. A většina draků by takhle skutečně skončila.

Jenže Krasus se odmítl poddat. Jeho tělo se napjalo. Měl pocit, že mu prasknou všechny kosti v těle a rozpadnou se na tisíc kousků. Myslel si, že mu skála každou chvíli rozmáčkne lebku.

A pak kamenná skořápka kolem něj popraskala. Rudý drak Korialstrasz vystrčil hlavu ven, jako by se právě znovu vylíhl, a vyřval ze sebe všechen vzdor.

Sinestra už znovu pracovala s kostkou. Magický předmět vyzařoval slabé světlo a zcela proti původnímu účelu nyní ze sebe vydával magii, místo aby ji pohlcoval.

Korialstrasz se jediným pohybem vynořil a s ohromnou prudkostí odmrštil kusy skály proti černé samici. Zároveň švihl ocasem.

Zasáhl přesně a kostka vyletěla Sinestře z ruky k němu. Korialstrasz ji šikovně chytil. Pak podle příkladu, který mu dala Vereesa, mrštil kostkou proti Duši démona.

Oba předměty se navzájem dokonale zničily. Byly v takové blízkosti jiného zdroje magie příliš nestabilní. Od okamžiku, kdy se dotkly, byla jejich zkáza neodvratná, protože Balacgosův výtvor se snažil nasávat magii, jíž se Duše démona nebyla ochotna vzdát.

Deathwingův artefakt zanikl ve výbuchu magických sil. Třebaže nebyl tak zničující, jako když ho Vereesa zničila holí naaru, byl dost děsivý pro všechny, kdo ho mohli spatřit.

Sinestra odvrátila hlavu, ale příliš pozdě. Ani šupiny ji neochránily před strašlivými popáleninami. Jeskyni naplnil puch spáleného masa.

Černá dračí samice zařvala agonii tlamou, která byla nyní stejně popálená z obou stran.

Navzdory bolesti – nebo možná spíše bolestí poháněná – se Sinestra vrhla na nepřítele.

Korialstrasz se jí odhodlaně postavil. Popravdě, následkem všeho, čím prošel, byl stále mnohem slabší než ona, ale na to ani jednou nepomyslel.

Sinestra se snažila zakousnout se mu do krku. Korialstrasz několikrát prudce uhnul hlavou nahoru a dolů, aby se vyhnul jejím zubům, a zároveň se ji snažil vylákat do jeskyně s vejci.

Kousek od vchodu se oba draci srazili a opřeli se o skalní stěnu, až je ze stropu zasypaly krápníky.

Jenže právě v okamžiku, kdy už se Korialstraszovi málem podařilo dostat ji mezi vejce – a přeměnit jejich souboj ve zkázu toho nejdražšího, co měla – se Sinestra odtáhla.

„Chytrý, chytrý, drahý Korialstraszi! Tleskám ti! Kéž bys býval Strážcem země raději ty než Neltharion! Zplodili bychom spolu mnohem lepší potomky!“

„To bych se raději spářil s krakenem!“

Navzdory živým a bezpochyby bolestivým popáleninám na tváři se černá dračí samice rozesmála.

Vchod do jeskyně s vejci se za Korialstraszem náhle zavřel. Když do nově vzniklé stěny udeřil ocasem, bylo to, jako by praštil do diamantu.

„Byla bych nerada, kdyby se mé děti popálily,“ zažertovala.

Země pod nimi se zachvěla.

Korialstrasz si vzpomněl na lávová jezírka ve vedlejší jeskyni a uvědomil si, že musí mít nějaký větší zdroj v hloubce pod nimi.

Zdroj, který se bezpochyby nachází pod celou základnou Grim Batolu.

Podlaha v jejich jeskyni vybuchla. Oba draky zaplavila žhavá láva…

*

Děsivá hora se znovu otřásla, ale další dva bojující draci si toho nevšímali. Dargonax i Zzeraku bojovali skutečně nelítostně. Soumračný drak nejprve několikrát narazil do zdi odmrštěn Zzerakovou magií… ale pak se do ní ponořil, protože i on se náhle stal nehmotným, a navíc se rychle naučil, jak v boji proti přízračnému drakovi využít vlastní nemalou moc. Jeskyně byla plná jasných a smrtonosných světel. Magická chapadla se pokoušela omotat kolem téměř neviditelných těl, prudké výbuchy měly za cíl oba bojující rozervat a přízračné čelisti se pokoušely prokousnout nehmotná hrdla.

Nic z toho však příliš nezajímalo Rona, jenž chránil Iridi po celou dobu, kdy se pokoušela osvobodit přízračného draka. To se jí nakonec podařilo, jenže pak ji jeho děsivý protivník zasáhl a odhodil o notný kus dál. Ron se k ní nyní pokoušel dostat a vytáhnout z jeskyně stejně jako zbytek trpaslíků. Kněžka se těžce zvedla a opřela se o hůl. V tu chvíli si trpaslík všiml na druhé straně Grendy.

I ona ho viděla a z radosti, kterou jí viděl v očích, veteránovi zrudly pod vousy tváře. Zamával na ni, aby odvedla ostatní do nejbližší chodby, ale pak si všiml, že trpaslice ukazuje někam za něj.

Ron se prudce otočil a spatřil Raška, jak se připravuje vystřelit z dwyar’hunu. Drakonid ho zjevně vzal některému z nohsledů, protože předtím u něj Ron zbraň neviděl. Rask si bezpochyby spočítal, že se k trpaslíkům nedostane tak blízko, aby mohl použít cokoli jiného.

Drakonid vystřelil prakticky v tom samém okamžiku, kdy se na něj Ron podíval. Cílem však nebyl on, nýbrž draenei. Bez ohledu na riziko se Ron vrhl mezi drakonida a kněžku a zároveň zvedl sekeru.

Koule s ostrými hřeby se odrazila od ploché části sekery, ale místo aby neškodně odlétla jinam, zasáhla Rona do ramene přímo mezi oba díly zbroje. Trpaslík zavrčel, protože některé z hřebů mu pronikly dobré dva centimetry hluboko.

Před draenei zranění skryl a ze všech sil na ni zavolal: „Běžte za Rhoninem! Jedině von nás vocaď dostane živý! Dělejte! Běžte!“

Rozběhl se za ní, a když si byl jistý, že kněžka poběží za Rhoninem přesvědčená, že trpaslík udělá totéž, otočil se.

Neotočil se ovšem včas. Do boku se mu zakouslo ostří sekery. Trpaslík padl na zem a jediná ruka mu zůstala v nepřirozeném úhlu uvězněná pod tělem. Cítil, jak se mu po těle rozlévá krev a rychle chladne, zatímco se líně pokouší téct dál.

Na bezvládnou ruku mu stoupla těžká bota a Ronovi projela tělem nová bolest, protože Rask schválně zatlačil tak, že mu ji zlomil podruhé.

„Trpasličí špíno…“ Drakonid Rona překročil a uchopil sekeru pro změnu tak, aby s ní mohl hodit. Jedině tvor silný jako drakonid mohl takhle těžkou sekerou hodit a doufat, že zasáhne cíl.

Ron věděl, že nastal čas zemřít. Duchové Grimmela a ostatních, kteří zahynuli v okolí Grim Batolu, se už připravovali přivítat ho ve svých řadách.

Avšak Ronovi se ještě podařilo tiše se zvednout na kolena. Začal se belhat za Raskem, který nyní nemířil na Iridi, ale na nic netušícího Rhonina. Trpaslík nepochyboval, že navzdory velké vzdálenosti se drakonidovi podaří zasadit čaroději smrtelnou ránu.

Ron se rozhlédl, zda někde neuvidí Raškův dwyar’hun, ale ten ho zjevně zahodil hned po první ráně. Raněnému trpaslíkovi zbývala poslední možnost.

Vrhl se mnohem většímu drakonidovi pod paži a zvedl mu ji nahoru. Zároveň chytil netvora za zápěstí s cílem zatlačit ostrou čepel sekery Raškovi do hlavy.

Třebaže však byl Ron podle lidských standardů neobyčejně silný, byl zároveň příliš slabý, aby se mu zoufalý pokus podařil. Ostří sekery sklouzlo a rozřízlo Raškovi čelist.

Strážný zasyčel vztekem i bolestí a prudce trpaslíka odstrčil. S krvácejícím obličejem se po Ronovi zuřivě ohnal sekerou. Rána však byla nepřipravená a sekera zasáhla naplocho trpaslíkovu helmu.

Ron se svalil na zem, překulil a nahmatal vlastní sekeru právě v okamžiku, kdy se nad ním Rask sklonil. Drakonid přerývaně dýchal, ale k nějakému zhroucení měl daleko. Sevřel pevně sekeru a rozpřáhl se.

Ron s vražedným výkřikem zvedl zbraň.

Drakonid však dosáhl mnohem dál než on. Rask se spokojeným zamručením zaťal sekeru hluboko do Ronovy hrudi.

Trpaslík vykřikl s vědomím, že tohle byl už skutečně smrtelný zásah. Místo aby se však dobrovolně poddal smrti, využil strašlivou bolest, a ta mu dodala sílu k poslední ráně. S umem elitního válečníka Bronzebeardů ji namířil na nechráněný Raškův krk… a jediným seknutím mu uťal hlavu.

Když se Raškovo tělo zvrátilo dozadu, Ron se zhroutil a jeho hlava dopadla hned vedle useknuté drakonidovy, na níž i po smrti zůstal děsivý úšklebek. Řev obou bojujících draků trpaslíkovi málem protrhl bubínky. Odkudsi seshora uslyšel zapraskání a poznal, že se utrhl kus stropu, bylo už mu to ale jedno. Než ho kamení zasype, neucítí žádnou bolest.

Najednou si všiml, že kolem něj stojí několik postav. Gimmer, jeho druh ve zbrani, se k němu sklonil a podával mu dýmku.

Duchové ostatních trpaslíků, jejichž život si Grim Batol vzal, mezi sebou starého kamaráda uvítali a odebrali se do velkých síní posmrtného života…

Oba titáni na sebe mezitím znovu a znovu útočili a mocnými kouzly jeden druhého odhazovali po celé jeskyni. Dargonax nebral na žádného z drobných tvorů kolem ohled, Zzeraku však ano. Viděl, jak trpaslíci, čaroděj, a hlavně ta draenei – Iridi, jak poznal z jejich krátkého spojení – bojují nejen o holý život, ale zároveň proti zlu tohoto místa. Proti zlu, které se v mnohém podobalo všemu, co on sám v minulosti páchal, ale co jeho samého nyní odpuzovalo.

A zatímco Zzeraku sem byl zavlečený násilím, oni přišli dobrovolně, ochotni obětovat se.

Zzeraku se snažil jejich oběť pochopit i během boje s Dargonaxem. Bojovali za něco důležitějšího, než byly jejich životy, za něco, co pomůže jiným daleko více než jim samotným…

Když si tohle uvědomil, znovu se zastyděl za všechno, čím v minulosti byl… dvojčetem zrůdy, proti níž teď bojoval.

Ne! Nebudu jako on! Ona mi věřila! Nikdy nebudu jako tenhle… nikdy!

A přestože cítil, jak mocný Dargonax skutečně je a jak velkou šanci asi proti němu opravdu má, bylo mu jasné, že i kdyby to mělo být jen pro Iridi, bude bojovat do konce… ať bude jakýkoli.

Pro ni…

*

Většina trpaslíků utekla a Rhoninovi se podařilo naznačit raptorům, aby se vydali za nimi.

Zbývalo jen několik skardynů, ale s tímhle nebezpečím si čaroděj dokázal lehce poradit.

Jediným kouzlem je dostal všechny do jednoho chumlu a pak je shodil do nejvzdálenější trhliny ve skále. Nezajímalo ho, jestli přežijí, nebo ne. Šlo mu o jediné – najít Vereesu a Krasa, tedy pokud ještě žil.

Doběhla k němu Iridi, která se neustále ohlížela přes rameno, jako by za sebou někoho čekala. Rhonin se za ni rovněž podíval, ale spatřil jen suť ze zborceného stropu.

„Rone…“ zašeptal a rozběhl se draenei naproti. Když trpaslíka viděl naposledy, zjevil se právě poblíž něj i drakonid.

„Měl běžet za mnou!“ vyhrkla draenei v okamžiku, kdy k sobě s Rhoninem doběhli. „Byl…“

„Byl to skutečný trpasličí válečník,“ odpověděl Rhonin. „Udělal, co musel. Už mu nepomůžeme.“ Iridiin výraz se náhle změnil. Draenei zvážněla. „Znala jsem ho jen chvíli, ale vynasnažím se jeho památku uctít co nejlépe a následovat jeho příkladu…“

Čaroděj chtěl něco odpovědět, ale pak ji musel rychle chytit a strhnout stranou, aby je nezavalil další kus stropu.

Jakmile unikli tomuhle nebezpečí, země pod nimi se brutálně zatřásla. Otřes, který Rhonin cítil před několika okamžiky, byl asi tisíckrát slabší než tenhle.

Podlaha v jeskyni popraskala a z puklin se vyvalily horké plyny. Všude bylo najednou horko k zalknutí.

Rhonin se podíval k nejbližší chodbě, která ale byla dost daleko. Znovu pomyslel na Vereesu. Věděl, co musí udělat.

Vzal draenei do náručí. „Drž se a modli se, abych měl dost síly provést to ještě jednou!“

„Zzeraku mě potřebuje! Ví, že nemůže s Dargonaxem bojovat sám! On se chce pro nás obětovat! Kvůli mně! Cítím to! Musím mu pomoct! Nedovolím, aby se obětoval zbytečně…“

„Na dohady není čas! Drž se!“

Poslední trpaslíci i raptoři už byli venku, ovšem ne že by Rhonin pro opozdilce mohl něco udělat. Zavřel oči a soustředil se…

Ušní bubínky mu málem praskly ohlušující explozí… která téměř okamžitě ztichla.

Kolem byla tma, jenže on nepotřeboval vidět, aby poznal, že jsou oba venku. Kromě toho čaroděj slyšel trpaslíky, jak zběsile prchají z Grim Batolu. Syčení mísící se s jejich hlasy dávalo tušit, že rovněž raptoři unikli zkáze, která se uvnitř rozpoutala.

Země se však chvěla i tady venku. Rhonin byl příliš slabý, než aby po tolika hodinách nepřetržitého používání magie riskoval další skok, nicméně pro jistotu se na něj připravil.

Nakonec nevybuchla zem, nýbrž skalní stěna Grim Batolu.

Ze skály vyletěli Dargonax a Zzeraku.

A za nimi proud lávy… který vzápětí prošel skrz ně. Neuvěřitelný výbuch žhavé země pro ně nic neznamenal. Zzeraku ovšem z nějakého důvodu nebyl zcela v pořádku. V ohnivě rudém světle erupce se přízračný drak zdál být průhlednější, než Rhonin považoval za normální, a zároveň jako by v boji začal prohrávat.

„Zzeraku prohrává,“ potvrdila jeho podezření Iridi. „Byl uvězněný a strašně dlouho z něj vysávali sílu… a mám pocit, jako by se na něm Dargonax stále nějakým způsobem přiživoval…“

„To mě vůbec nepřekvapuje!“ Rhonin už zároveň myslel na něco jiného a při té myšlence dokázal jen vyděšeně zírat na zuřící horu. Nakonec řekl draenei: „Iridi, ty tu budeš s trpaslíky v bezpečí. Zůstaň s nimi, jasné?“

„Jdeš pro Vereesu, že?“

„A pro Krasa, pokud ještě žije, ale ano, hlavně pro Vereesu…“

Kněžka přikývla. „Běž. Vím, co je třeba.“

Vděčně přikývl, přestože cítil vinu, že uprostřed nebezpečí hrozícího celému Azerothu upřednostňuje osobní zájmy. Dargonax musí být zastaven, pokud je to vůbec možné.

Jenže on nejprve musel najít svou ženu…

Rhonin zaťal zuby a pokusil se soustředit pouze na ni. Modlil se, aby byl dost blízko a dokázal se teleportoval k té, již znal nejlépe ze všech a která znala nejlépe jeho. Pokud byla naživu, Rhonin ji najde.

A jestli Vereesa nežije, poznají Sinestra i ta její zrůda, jak nekonečný může být čarodějův hněv… i kdyby jediné, čeho tím dosáhne, měla být jeho vlastní smrt.

23

Všude byla láva, a i když ji předtím Krasus použil k tomu, aby se vyléčil, jak vysvětlil Vereese, existovala hranice, za kterou pobyt v ní nemohl přežít.

A k té se právě velmi přiblížil.

Rudý drak neměl ponětí, kam se poděla Sinestra. Kolem něj běsnilo až příliš mnoho nejsurovějších přírodních energií. Grim Batol byl natolik nasáklý magií, že pochopit podstatu těchto sil bylo nad jeho možnosti. Kdykoli měl Korialstrasz pocit, že chápe, dokázala mu hora pravý opak.

Žár si začal na jeho těle vybírat daň. Rudý už měl několik šupin zcela propálených. Zoufale se pokoušel stoupat vzhůru a pomalu začal pochybovat, že má šanci zkáze uniknout…

Jenže pak narazil hlavou na chladnější skálu a hlínu, kterou vzápětí vystřídal tolik vytoužený vzduch. Korialstraszův řev se vzápětí proměnil v lačné lapání po dechu a touhu dostat se konečně z nesnesitelného žáru. Rudý drak nekontrolovatelně prorazil vrcholek hory, aby vzápětí ztratil rovnováhu a skutálel se po jejím úbočí.

Ještě dva tvorové se zoufale pokoušeli uniknout katastrofě seslané černou dračí samicí.

Kalec chránil sebe i Vereesu magickým štítem, jak nejlépe dovedl, třebaže po všech útrapách byl nucen přiznat, že i on je na pokraji sil. Vize Anveeny společně se starostí o osud hraničářky ho však nutily dostat ze sebe maximum.

Všude kolem nich tekla láva a slabý modrý neměl dost místa ani na to, aby se přeměnil. A pak se najednou uprostřed toho všeho začala zhmotňovat podivná postava. Lidský čaroděj s rudými vlasy. Kalec toho věděl od Vereesy i příslušníků vlastní letky o čarodějích dost na to, aby poznal, že tohle musí být Rhonin Draig’cyfaill… jakkoli velkému Malygosovi přišlo nazývat tohohle člověka „Dračím srdcem“ poněkud přitažené za vlasy, i on v něm spatřoval nejsnesitelnějšího příslušníka téměř nesnesitelného řádu.

Tohle byla jedna z věcí, v níž se Kalec s pánem neshodl, ale v tuhle chvíli to bylo jedno. Nyní záleželo pouze na tom, že tohle je životní partner vznešené elfky a mohl by být schopen vzít ji do bezpečí.

„Vereeso!“ zavolal Rhonin, jakmile ji spatřil. Stejně jako Kalec a hraničářka i on byl chráněn štítem. Ten jeho se ovšem zdál být slabší než Kalekův. Modrý musel jednat rychle.

„Vezmi ji pryč!“ přikázal člověkovi a podal mu ji. „Dostaň ji odsud! Tahle chodba bude za chvilku zaplavená stejně jako ty dole!“

„A co ty?“ zeptala se Vereesa. „Co bude s tebou?“

Když modrý spatřil muže a ženu v objetí, napadlo ho, jaké to asi mohlo být, kdyby s Anveenou skončili podobně. To rozhodlo. Nečekal, až se zjevně unavený člověk pokusí vzít vznešenou elfku do bezpečí. Udělal to za něj.

Oba se najednou ocitli uprostřed průhledné modré koule. Byla to viditelná verze štítu, který už Rhonin kolem sebe měl. Rhonin s Vereesou chtěli začít protestovat, ale Kalec jim k tomu nedal prostor.

„Tvá magie by měla stačit, abys s tímhle vyletěl ven! Tak leťte!“ Máchnutím ruky poslal kouli vpřed a předpokládal, že čaroděj je dost schopný, aby ji pak udržel v pohybu sám. Koule i s pasažéry mířila skrz bortící se stěny.

Nyní se Kalec konečně rozhodl pokusit o to, čeho se neodvažoval, dokud tím mohl ohrozit svou společnici. Bude to vyžadovat maximální soustředění a všechny zbývající síly… a také veškerou víru, kterou do něj Anveena vložila.

Přeměnil se a zároveň zvětšil štít kolem sebe tak, aby se do něj vešlo ohromné dračí tělo.

Pak zamířil vzhůru.

Modrý se prodíral pevnou skálou i hlínou. Neletěl přímo kolmo nahoru, ale poněkud zešikma, protože se měl v úmyslu dostat do jedné z jeskyň, kterých bylo v téhle části hory poměrně hodně. Tam byl původně přivázaný přízračný drak a záměrem modrého bylo zjistit, zda tam ještě je. Kalec věděl, že sám proti Dargonaxovi nemá šanci, ale s pomocí Zzeraka – za předpokladu, že se mu ji podaří získat – měl jistou naději.

Láva se dál rozlévala Grim Batolem. Kalekovi bylo jasné, že tohle není přirozená erupce.

Hora měla být daleko stabilnější. Napadlo ho, že za vším nejspíš stojí Deathwingova družka.

Dost možná tohle všechno byl jen její útok proti Korialstraszovi. Kalec si přál, aby mu mohl pomoci – pokud tedy rudý ještě žil – ale cítil, že Dargonax představuje větší nebezpečí.

Sinestra neměla ponětí, co stvořila. Přijde chvíle, kdy se ze služebníka stane strašlivý pán.

Skála se před ním náhle rozprskla na všechny strany a on prostrčil tlamu do napůl rozpadlé jeskyně. Tahle naštěstí ještě nebyla zalita lávou, za což byl modrý vděčný, a rychle do ní vlezl celý.

Cítil, jak se přes něj přelila mocná černá záře. Kalec zařval a vrazil do jedné ze stěn jeskyně.

Všechny končetiny měl najednou ztuhlé. Nemohl se ani pohnout.

„Aha, to není ten blázen, kterého jsem čekala!“ zakrákala Sinestra odkudsi z temnoty. „Ale ty mi budeš stačit…“

Její spáry ho uchopily za bezvládné nohy a táhly kamsi do tmy.

*

Zzeraku umíral. Iridi to viděla i cítila. Tušila, že síly přízračného draka mají meze a po tak dlouhém mučení mu jich mnoho nezbylo. Jistě i on musel pochopit, že smrt je neodvratná, ale ani v nejmenším to nevypadalo, že by se chtěl vzdát.

A nebylo to jen z pýchy nebo přesvědčení, že Dargonax musí být zastaven. Ne, jak Iridi vytušila dříve, Zzeraku z nějakého důvodu chtěl zachránit před smrtí ostatní – zachránit ji.

Jenže to nemůžu dovolit! Nenechám ho obětovat se kvůli mně ani kvůli komukoli jinému!

pomyslela si zoufalá draenei. A tak proklouzla kolem trpaslíků i raptorů – kteří zjevně mířili přímo k útesu nesoucímu jejich jméno – a šla k místu, odkud mohla oba bojující pozorovat z co nejkratší bezpečné vzdálenosti. Iridi neměla tušení, jestli plán vyjde, ale pokud se mohl na moci z její hole přiživovat Dargonax, proč by to nemělo platit o Zzerakovi?

Přivolala hůl a namířila velký krystal na přízračného draka. Kněžka si vybavila veškerý výcvik v umění soustředění. Teď ji nesmělo nic vyrušit. Vše muselo být zaměřeno do jediného místa a jediného okamžiku.

Cílem bylo zabránit Zzerakovi, aby za ni položil život.

S očima upřenýma na krystal nasměrovala moc daru naaru do ohromného zvířete… a modlila se.

*

Zzeraka naplnila ohromná dávka energie. Nejprve nad tím zázrakem užasl a nakonec pochopil. Poznal zdroj moci a přesně věděl, jakou cenu musela draenei zaplatit.

A skutečnost, že byla ochotná znovu se obětovat, aby ho zachránila, naplnila Zzeraka čímsi, co nikdy v životě nepocítil… pýchou nad tím, čím byl, ale hlavně nad tím, čím se stal. Přízrační draci neměli minulost, nemohli následovat žádný odkaz. Jak kdysi zjistil, zrodili se ze stejných upravených vajec, z nichž samice z černé letky stvořila i Dargonaxe.

Jediný rozdíl byl v tom, že na rozdíl od Dargonaxe Zzeraku všechny vazby na černé draky zavrhl. Nebylo jeho osudem stát se zlým. O svém osudu rozhodoval sám a bylo jedno, jestli ho nyní čeká život nebo smrt.

Zzeraku se celý jasně rozzářil a znovu shromáždil všechnu svou magii v podobě běsnící bouře plné blesků, které bičovaly Požírače, jenž začal překvapeně couvat.

Zzeraku se zasmál… a vyrazil proti němu.

*

Oba titáni nyní kroužili nad běsnící horou jako pár krkavců bojující o mršiny ležící na bitevním poli. Dargonax se prudce snesl na přízračného draka, už poněkolikáté však jen neškodně proletěl skrz něj.

Iridi cítila, že Zzeraku stále není dost silný, aby Sinestřin výtvor porazil. Draenei klesla na koleno. Ušetřila tak sílu a pokusila se přimět hůl, aby ze sebe vydala ještě víc.

Jakmile Zzeraku ucítil nový příval energie, zařval na draenei: „Víc už nesmíš! Tenhle boj je můj!“

Avšak Dargonax, který se na kněžku na okamžik podíval, zahřměl na Zzeraka odpověď: „O

to svoje zvířátko se nemusíš bát. Za chvilku si na něm i na jeho moci pochutnám…“

Iridi věděla, že většina draků je vysoce inteligentní. Dargonax už byl lstivý nyní, navzdory svému věku. Všechno na soumračném drakovi bylo nějak větší a lepší, než by mělo být.

Sinestra nepředstavitelně urychlila jeho fyzický i mentální vývoj. Jak smrtonosný by asi Dargonax byl, kdyby mu bylo umožněno žít třebas jen rok?

Podobné obavy jí dodávaly sílu. Kněžka sáhla do rezervy, kterou prakticky všichni živí tvorové nechávají nedotčenou. Pro spásu Zzeraka však Iridi byla ochotna udělat vše.

A tak se vzdala i téhle části sebe sama. Prostřednictvím hole poslala drakovi vše, co měla, a snad ještě víc.

Zzeraku se znovu nadmul. Byl nyní děsivější než kdykoli předtím. Zamáchal obrovskými křídly a kombinací jejich síly a magie vytvořil prudký vítr, který se opřel do Dargonaxe.

Soumračný drak se stal znovu přízrakem, ale Zzerakův vítr jím zmítal dál, protože nebyl jen vzduchem, nýbrž také mocnou energií hole – a Iridi.

Na jednom z Dargonaxových křídel se náhle rozzářila jasná jiskra. Druhá se vzápětí objevila na levé zadní noze a třetí na hrudi. Pokaždé, když se rozsvítila další, soumračný drak zasténal.

Funguje to! Přestože se Iridi cítila k smrti slabá, srdce jí poskočilo radostí. Zzeraku byl jen několik okamžiků od zničení Dargonaxe.

Pak ale z hory vystřelila černá záře. Draenei čekala, že zasáhne Zzeraka, místo toho se však naplno opřela zezadu do Dargonaxe.

Soumračný drak nezařval bolestí, nýbrž radostí.

„Anoooo!“ zavolal na všechny, kdo ho mohli slyšet. „Ještě! Já chci ještě…“

A než se překvapený Zzeraku stačil pohnout, rozletěl se Dargonax proti němu a chytil ho onyxově zářícími drápy za křídla. Navzdory faktu, že Zzeraku neměl hmotné tělo, soumračný drak ho najednou bez problémů udržel ve spárech. Přízračný se snažil z jeho sevření vymanit, ale obludný protivník ho svíral pevně.

„Nakrmil jsi mě už mnohokrát,“ řekl posměšně Dargonax. „A teď mě nakrmíš ještě jednou.

Naposledy!“

Soumračný drak zaklonil hlavu. Zzeraku vydal děsivý skřek a jeho tělo se zavlnilo, jako by nebylo skutečné. Vzápětí se začal rozplývat v mlze.

„Ne!“ vykřikla Iridi. Už byla přeci tak blízko, aby Zzeraka zachránila. „Ne! Prosím!“

*

Zzeraku cítil, jak ho opouští vědomí. Tohle byl jeho konec. Jediná touha nyní byla zabránit tomu, aby malá draenei zahynula s ním. Byla tak ušlechtilá! Statečná a věrná! Proklel sám sebe, že kdy s opovržením smýšlel nejen o ní, ale i o všech těch malých tvorech. Navzdory velikosti i navzdory měkkým a snadno zranitelným tělům byli mnohem víc obdivuhodní než on.

Ale i když se zoufale snažil přerušit spojení, Iridi odmítala. Byla stále stejně odhodlaná pomoci mu, jako byl on odhodlaný pomoci jí.

Měl tedy jen jednu možnost. Naposledy vykřičel svůj vzdor a pokusil se přerušit kouzlo, které umožnilo Požírači zatnout drápy do jeho nehmotného těla.

Jakmile Zzeraku zaútočil, ucítil, jak cosi v Dargonaxově nitru na jeho moc zareagovalo.

Požírač zařval a pak se téměř okamžitě vzpamatoval.

„Ne…“ obořil se na Zzeraka temný obr. „To neuděláš…“

Zzeraku cítil, jak se trhají vlákna tvořící jeho podstatu. Byl doslova cupován na kusy a už nebyl schopen tomu zabránit… ani pomocí ubohé draenei. Zzeraku se ze všech sil snažil zůstat celý, ale cítil, jak padá do temnoty. Soumračný drak si z něj bral víc a víc a sám se ještě zvětšoval, až nabyl přímo strašlivých rozměrů. Už nevypadal jako drak, spíše jako groteskní obludná bublina. Zzerakova mysl se tříštila na kusy, ale podařilo se mu ještě dát dohromady poslední myšlenku a poslat ji k draenei.

Omlouvám se! Omlouvám se… přítelkyně…

*

A v okamžiku, kdy Dargonax vstřebal veškerou esenci Zzeraka, pohltil zároveň i moc hole… a Iridi.

Draenei se zachvěla. Snažila se zůstat v poloze opřená o jedno koleno, ale ani to už nešlo.

Kněžka zasténala a zhroutila se na zem. Hůl jí vypadla z ruky… jenže tentokrát nezmizela.

Místo toho se několikrát odrazila od kamenité země a pak jí zůstala ležet u nohou.

Světlo velkého krystalu pohaslo a zbyl obyčejný kámen.

Selhala jsem… uvědomila si kněžka. Všechno tohle, a stejně jsem tě zklamala… statečný Zzeraku… příteli…

Přinutila se zvednout hlavu a přes vědomí kruté pravdy ještě jednou zadoufala, že nad sebou přízračného draka spatří…

Ten se však rozplynul ve vířícím oblaku energie, kterou do sebe Dargonax s jediným hlubokým nádechem nasál. Jakmile soumračný drak labužnicky zahřměl, nadmul se ještě víc.

Tenhle strašlivý pohled už byl na Iridi příliš. K tomu bylo její tělo zmučené bolestí. Položila hlavu na zem… a ztratila vědomí.

*

Koule nesoucí Rhonina s Vereesou se vynořila z hory poblíž trpaslíků a otevřela se. Když oba vystoupili, ohromná modrá bublina zmizela.

Grenda se k oběma rozběhla. „Vereeso! Čaroději! Sláva! A vostatní?!“

Rhonin zavrtěl hlavou. „Nejsem schopen s jistotou nic říct… kromě Iridi a Rona.“

„Rona?“ Trpaslice vypadala vyděšeně. „Chceš říct, že…“

„Zahynul v boji a vzal s sebou jednoho drakonida.“

„Určitě Raska,“ dodala Vereesa.

„Tak to… umřel čestně,“ odpověděla Grenda a tvář jí zrudla, jak se snažila udržet emoce pod kontrolou. S evidentním úsilím se pokusila přinutit myslet na něco jiného a nakonec se zeptala: „A co draenei?“

„Měla by být někde tady venku…“ Ohnivá záře tryskající z Grim Batolu v podivných intervalech poměrně dobře osvětlovala okolí.

V tu chvíli se jim nad hlavami ozval děsivý řev. Všichni se podívali nad sebe. Dargonax se vznášel nad krajinou jako pekelný bůh. V záři neustávající erupce byl na něj strašlivý pohled.

„Co se stalo s přízračným drakem?“ zeptal se čaroděj.

„Z Grim Batolu vyrazila strašná černá síla a dala tý potvoře vobrovskou moc. Zzeraka se taky dotklo nějaký světlo, takový bleděmodrý, ale zjevně to nestačilo…“

„Bledě… Iridi! Musela se mu snažit pomoct! Doufám, že jí neublížil…“

Než stačil Rhonin dopovědět, podíval se Dargonax na drobné postavy pod sebou a zasmál se. „Rozhlédněte se kolem sebe, pohleďte na tu zkázu a pořádně si to vychutnejte, červi…

protože je to poslední věc, kterou uvidíte…“

Čaroděj zamručel. „Proč musí říkat vždycky něco takového?“ Pak se postavil před Vereesu s Grendou. „Všichni se rozutečte! Možná se mi ho podaří udržet dost dlouho, abyste se mohli…“

„Bez tebe nikam nejdu!“ prohlásila vznešená elfka.

„A trpaslíci taky před přerostlejma ještěrkama nezdrhaj!“ zvolala Grenda, jejíž poznámka vyvolala mezi ostatními trpaslíky souhlasné výkřiky.

Rhonin neměl čas se s nimi hádat. Dargonax už klesal k nim. Čaroděj si v duchu procházel všechno, co se o dracích učil, a doufal, že narazí na cokoli, co mu alespoň naznačí, jak by se měl zachovat. Byl vyčerpaný, a navíc pochyboval, že by obra zvládl i v nejlepší kondici.

I tak však seslal kouzlo.

Kolem Dargonaxe se zhmotnily bílé výhonky. Částečně připomínaly provazy, které držely Zzeraka, tyhle však byly mnohem důmyslnější a složitější.

Omotaly soumračného draka, a dokonce mu připoutaly neuvěřitelně dlouhá křídla k tělu.

Dargonax vztekle zařval a řítil se k zemi jako kámen.

Najednou se však stal průhledným. Rhoninova magická pouta dál padala k zemi, ovšem už bez zajatce.

Dargonax se na chvíli stal přízrakem, avšak vzápětí už byl opět hmotný. Zatřepal hlavou a pokračoval v téměř střemhlavém letu proti drobným postavám stojícím na zemi.

To je náš konec, uvědomil si Rhonin. Umřeme, a já ani nemám dost sil, abych poslal Vereesu do bezpečí…

Dargonax otevřel obrovskou tlamu.

*

Korialstrasze probudila ostrá bolest. Ostrá bolest na známém místě.

Rudý drak zvedl hlavu a prohlížel si kůži, kde ho poranil černý krystal. Nenapadlo ho ovšem, že by bolest mohl způsobovat on… spíše něco, co bylo ukryto pod ním.

A nyní, tady v Grim Batolu, to ucítil. Korialstrasz konečně poznal, co to je.

Ty mě nikdy nepřestaneš pronásledovat, dítě Nelthariona! Rudý obr soustředil náhlou zlobu na to jediné místo. Trhl sebou, když mu tělem projela nová bolest, ale nepoddal se jí. Tentokrát se konečně očistí.

Ze šupinaté kůže se mu vynořilo několik černých střepů. Většina pocházela z černého krystalu a díky jeho předchozímu působení byla naprosto neškodná.

Mezi nimi se však objevil i zlatý střep, ne větší než hrášek.

„Prokletí mého života!“ zavrčel Korialstrasz. „Zatracená Duše démona!“

Ostatní střepy zahodil a ten jeden zlatý nechal doplout vzduchem k sobě. Přistál mu na tlapě.

Byl tak drobný, a zároveň plný zla. Když ho nyní konečně objevil, cítil i utajovací kouzlo, jež ho před ním tak dlouho skrývalo.

Okamžitě se cítil silnější. Korialstrasz už chtěl střep zničit, ale pak ho sevřel v dlani. Podíval se na chaos stále běsnící na vrcholku Grim Batolu a vznesl se do vzduchu.

*

Sinestra byla z běhu událostí nadšená. Všechno šlo, přesně jak si přála. Že byl u toho zničen Grim Batol, bylo vcelku jedno. Záleželo jen na tom, že se její výtvor ukázal být přesně tak silným, jak doufala, a co víc… příští generace budou ještě lepší, protože všichni, kdo se jí mohli stavět do cesty, byli zabiti.

Černá dračí samice se sklonila nad modrým samcem, který jí ležel nehybně u nohou. V ruce držela střep Duše démona. I ten jediný Sinestře stačil, aby se dočkala vytoužené velkolepé budoucnosti. Ať si klidně přijde sto draků, dokud ji bude Dargonax poslouchat, zahynou stejně jako Korialstrasz… a jako nakonec zahyne i tenhle modrý.

Kaleka halila zlatá záře. Nebyl v bezvědomí, jen se nebyl schopen pohnout. A navíc z něj kdosi znovu vysával samotnou podstatu, tentokrát ovšem daleko brutálněji než předtím.

Sinestra už neměla k dispozici žádné magické předměty ani jiná kouzla, a musela tedy řídit tok Kalekovy energie sama. Šílená dračí samice ji v podobě černé záře poslala přímo vzhůru k Dargonaxovi.

Přízračný drak už neexistoval, jeho podstata však nepřišla vniveč. Díky Sinestře ji byl Dargonax schopen všechnu pojmout a stát se ještě mocnějším.

„Dokonalé…“ zašeptala. „Všechno dokonáno…“

Pak povstala z mrtvých jediná věc, která ještě mohla rozdrtit její neotřesitelné sebevědomí.

Sinestra při pohledu na Korialstrasze vztekle zařvala. Rudý byl pouze několik vteřin od obludně nafouklého Dargonaxe.

I z místa, kde Sinestra stála, pak prostřednictvím střepu, který držela v ruce, cítila, co Korialstrasz přináší. Ta věc se už nenacházela na místě, kam ji její dávno spřádané plány zavedly. Už nebyla skryta kouzlem na místě, kam se dostala pod rouškou jiného magického útoku. Nyní se její podlý trik, jímž se chtěla ujistit, že se jí Alexstraszin druh nepostaví v plné síle, měl obrátit proti ní.

Pokud Korialstrasz dobrovolně přinášel střep Duše démona, jenž ho kdysi oslaboval, mohlo to mít jen jediný důvod. Byl to šílený plán, který nemohl vyjít.

Ale… tohle byl Korialstrasz…

Sinestra se znovu zadívala na svůj výtvor a hledala známku potíží… neobjevila ji. Nenašla nic, co by se v Dargonaxovi změnilo a co by případně mohlo Korialstraszovi dát šanci…

Cosi, co by mohly způsobit jedinečné energie přízračného draka…

Černá téměř nepříčetně zařvala a s vlastním střípkem Duše démona se vznesla proti nenáviděnému rudému.

*

Sinestřin potomek byl gigantický. Nebyl tak velký jako jeden z Aspektů, ale rozhodně byl stejně mohutný jako Korialstrasz, a v tuhle chvíli navíc daleko čerstvější.

Rudý leviatan však ani na chvíli nezaváhal. Bylo totiž nutné, aby se dostal k Sinestřině zrůdě co nejblíž. Jen tak mohl použít střep a doufat, že se nezmýlil.

V tuhle chvíli existoval jediný způsob, jak Deathwingova družka dokázala takové monstrum ovládat, a Korialstrasz doufal, že ho stejným způsobem bude schopen zničit.

Byla to naděje zoufalého tvora a zřejmě neměla příliš nadějí na úspěch, ale nic jiného Korialstrasz neměl. Pochyboval, že by Sinestra nechala Dargonaxovi takovou slabinu, ale přesto…

Soumračný drak ho neviděl, protože byl plně zaujatý pobíjením trpaslíků – a Rhonina s Vereesou, jak Korialstrasz vycítil. To rudého draka popohnalo ještě víc. Už tak si byl jistý, že je Kalec mrtvý. Modrý dokázal, že měl pravdu, když tvrdil, že až příliš mnoho tvorů, kteří se nějakým způsobem dostanou do víru událostí kolem Korialstrasze, nakonec zaplatí největší daň. Rudý drak nemohl dovolit, aby se tak stalo i v případě čaroděje a elfky. Zejména v jejich případě.

Zařval, jak nejhlasitěji dokázal, s jediným cílem – upoutat pozornost strašlivého protivníka.

Fialový obr mu tu laskavost prokázal.

„Rudý…“ zasyčel Dargonax úlisně. „Krasus nebo Korialstrasz, že ano? Cítím tvou ohromnou moc… tvou energii…“

Korialstrasz neříkal nic, jen dál co nejrychleji letěl přímo proti Dargonaxovi. Netvor mluvil stejně šíleně jako jeho stvořitelka.

Soumračný drak přimhouřil oči, až se z nich staly tenké štěrbiny. „Modrý mi říkal, že jsi prohnaný a chytrý, ale já vidím jen hlupáka! Pochutnám si na tvé síle stejně jako na přízračném drakovi…“

„A nebyl bys raději svobodný?“

Dargonax se zarazil. Vznášel se na jednom místě, otočený čelem k blížícímu se rudému, a vztekle zabručel: „Jak to myslíš? To je zase nějaký trik?“

„Pořád ti bude rozkazovat, navždy se před ní budeš muset klanět! Jsi zjevně víc než jakýkoli drak, který se kdy narodil. Copak by ses nechtěl takové paní zbavit?“

„Ale ano, já budu svobodný…“ Dargonaxovo tělo se zamihotalo, „…jenže ne tak, jak by se to líbilo tobě!“

Těsně před tím, než se Korialstrasz s posledním mocným máchnutím křídel dostal až k němu a pokusil se do něj zabodnout zlatý střep, se stal zcela nehmotným. Rudý drak jen neškodně proletěl skrz něj.

I když se rudému první útok nepodařil, mnoho se toho dozvěděl. První věc byla, že v Dargonaxově fyzickém těle není zabodnutý žádný další střep Duše démona. Druhá pak skutečnost, že zamihotání drakova těla není součástí jeho přeměny do přízračné podoby. Když k tomu totiž došlo, cítil rudý, jak se v samotné Dargonaxově podstatě cosi změnilo, a to cosi mu velmi připomnělo síly mrtvého Zzeraka.

Naděje rudého vzrostly. Korialstrasz se prudce otočil a vracel se k druhému pokusu.

Do hrudi ho zasáhl proud žhavé lávy. Napůl omráčený ztratil rovnováhu a nekontrolovaně se roztočil. Jen tak tak se mu podařilo udržet střep v tlapě. Napadlo ho, jestli to má vůbec ještě smysl.

Když se mu vrátil zrak, spatřil nad Dargonaxem Sinestru. Soumračný drak se na oba střídavě díval se stejným opovržením, třebaže před černou se ho umně snažil skrýt.

„Smůla, Korialstraszi!“ řekla Sinestra posměšně. „Dargonaxe mi nevezmeš!“ Černá dračí samice natáhla přední tlapu. „Bude navždy můj… a Azeroth…“

„Přímo tady tvůj šílený sen končí, Sinestro! Vlastně Deathwingův sen!“

Zmínka o Neltharionovi ji přivedla k nepříčetnosti. Čekal to. Podívala se na Dargonaxe. „On je…“ Sinestra se náhle neočekávaně odmlčela. „Ááá, výborně, Korialstraszi! Chtěl jsi, abych ho na tebe poslala, že?“ Koketně naklonila hlavu na stranu. „Nemáš na to co říct? Tohle ti možná rozváže jazyk!“

Rudý drak zařval bolestí, protože mu cosi začalo drtit spár svírající zlatý střep. Otevřel ho…

…a střep, který chtěl použít proti Dargonaxovi, najednou nebyl víc než hromádka zlatého prachu. Ten vzápětí rozfoukal vítr… a s ním odvál i poslední Korialstraszovu naději.

24

Jakmile se objevil rudý drak, pokusil se Rhonin okamžitě dostat ostatní do bezpečí. Vereesa však měla jinou starost.

„Musíme najít Iridi…“

Čaroděj přikývl. Souhlasil s tím, že je to rozumné, a spolu se ženou se rozběhl k místu, kde draenei naposledy viděli. Grenda mezitím shromáždila válečníky, aby byli schopni čelit jakémukoli útoku, třeba i Dargonaxe nebo jeho stvořitelky.

„Bude někde blízko,“ zabručel čaroděj a naštvaně zkoumal okolí. „Měla se držet v bezpečí…“

Vznešená elfka, která měla ostřejší zrak, si chvíli prohlížela zem. „Iridi šla tudy.“

„Ale to vede zpátky do Grim Batolu. Jasně.“

S Vereesou v čele se rozběhli po stopě. Nad hlavami jim řvali draci, ale Rhonin se snažil soustředit na hledání kněžky. V tuhle chvíli byl výsledek bitvy na nebi v rukou – spárech – Korialstrasze.

Jakkoli měl Rhonin ve svého mentora většinou bezmeznou důvěru, nyní ho nemohlo nenapadnout, jak velkou má asi za těchto okolností šanci.

„Rhonine!“

Vereesa ukázala na několik kamenů přímo před nimi… nebyly to kameny, ale něčí tělo. Oba se rozběhli k Iridi přesvědčení, že ji najdou mrtvou.

Když ji však Vereesa jemně otočila na záda, draenei slabě zasténala. Pak prudce otevřela oči.

„Ještě… je… ve vzduchu?“

Věděli, co myslí. Vereesa odpověděla: „Ta zrůda tu ještě lítá, ano.“

„Soumračný… drak… tak jsem ho… nazvala…“ Zakašlala. „Soumrak… draků… celého Azerothu…“ Znovu zakašlala. „Možná…“

Rhonin se na ni váhavě podíval. „Jak to myslíš?“

„Moje hůl… leží ještě vedle mě? Už ji necítím.“ Draenei se zatvářila smutně. „Chybí mi. Chybí mi její blízkost.“

Vereesa dar naaru snadno našla. „Tady je.“

Iridi ji vzala do ruky. Podívala se na krystal a ušklíbla se. Rhonin jí chtěl něco říct, ale krystal se náhle slabě rozzářil.

Kněžka vytřeštila oči. „Něco tam zbylo… ale reaguje… reaguje na tebe… čaroději. Naaru…

setkal… setkal ses s nimi… někdy?“

Rhonin se na ni i na svou ženu zmateně podíval. „Nikdy jsem se žádným nemluvil, jestli myslíš tohle.“

„Ale… něco hluboko v té holi… se probudilo… já to necítím… ale někdo tě poznamenal…

možná ne naaru… ale… možná… možná… prosím… pomůžeš mi vstát?“

Rhonin nejprve nechtěl, ale Vereesa ho pobídla, aby poslechl. S pomocí obou se Iridi podařilo vstát.

Draenei ukázala na Dargonaxe, který se v tu chvíli vznášel poblíž Sinestry, jež se k bojujícím drakům nově připojila.

„Čím dál lepší,“ zabručel Rhonin. „Vereeso, ty zůstaň s ní! Já mu musím jít pomoct…“

Avšak Iridi ho chytila za paži. „Počkej! Nemůžeš jít pryč! Ještě něco… ti musím ukázat…“

„Co mi chceš ukázat?“

„Podívej!“ vykřikla najednou kněžka.

Čaroděj však neviděl nic kromě zkázy hrozící Korialstraszovi. Zahleděl se na vznešenou elfku.

Vereesa se zamračila a řekla: „Měla jsem pocit… na chvilku se mi zdálo… že se soumračný drak jako by zaleskl…“

„Zaleskl?“ Rhonin se na Dargonaxe upřeně zadíval. Pak se zeptal Iridi. „A to je důležité?“

„Chvála Zzerakovi… dokázal víc, než si vůbec uměl představit…“ Draenei vypadala hrozně.

Evidentně byla blízko konci. „Mohla by to být naše spása… nebo taky ne…“

*

„Tak naposledy, Sintharie,“ začal Korialstrasz a záměrněji oslovil jménem, které už nechtěla nikdy slyšet. „Varuji tě, uvědom si, co…“

„Ty jsi prostě směšný, Korialstraszi! Opravdu nevidím důvod, proč dál tolerovat tvou existenci! Dargonaxi…“

Soumračný drak se zatvářil, jako by daleko raději sežral svou stvořitelku, ale zjevně neměl problém udělat to samé s rudým. Koneckonců, jeho paní vše řídila. Dargonax se připravil pojmout do sebe vše, co bylo Korialstraszem… a stát se tak ještě daleko větší hrozbou pro celý Azeroth.

To znamenalo, že Korialstrasz má jedinou možnost… vzít Dargonaxe s sebou.

Pokud to vůbec bylo možné.

Ametystově fialový leviatan se vrhl na rudého – jen aby ho zcela neočekávaně ze strany srazilo štíhlé modré tělo.

Kalec s Dargonaxem si vyměnili vzteklé pohledy doprovázené ohlušujícím řevem. Oba do sebe začali bušit a chňapat po sobě ostrými zuby. Modrý zářil, jak se zjevně snažil chránit před soumračným drakem magickým štítem.

I když však modrý drak bojoval neohroženě, Korialstrasz viděl, jak je ve skutečnosti slabý.

Skutečnost, že Kalec přiletěl ze stejného směru jako Deathwingova družka, vysvětlovala, odkud vzala Sinestra tolik energie, již poslala Dargonaxovi na pomoc v boji se Zzerakem.

Korialstrasz věděl, že by se měl pokusit zaútočit na Sintharii, ale nemohl nechat Kaleka bojovat s Dargonaxem samotného. Rozpolcený mezi dvěma cíli se nakonec rozhodl jít na pomoc modrému.

To soumračného draka rozesmálo. „Tak pojďte oba… aspoň bude větší hostina…“

Chytil Kaleka a mrštil jím proti Korialstraszovi. Rudý nestačil uhnout včas. Oba draci se srazili za doprovodu zvuku velmi připomínajícího hrom.

Dargonax nemarnil čas a začal bušit do obou propletených protivníků mohutným ocasem.

Nakonec fialový netvor namířil ocas na Korialstrasze a proměnil se v nehmotného. Pak ocas zasunul hluboko do těla rudého…

Aby se stal znovu hmotným.

Korialstrasz si až na poslední chvíli uvědomil, o co Dargonaxovi jde. Prudce se otočil s cílem dostat ocas co nejrychleji ze sebe.

Podařilo se mu to jen částečně.

Rudý drak zařval bolestí. Protože byl uprostřed prudkého pohybu, otevřel mu náhle zhmotněný ocas v boku ohromnou ránu.

Jakkoli byla bolest strašná, byly by následky rozhodně horší, kdyby se Dargonax znovu neproměnil do nehmotné podoby. Soumračný drak chtěl protivníka zabít, ale ne za tu cenu, že spadne na zem s ním.

Kalec vychrlil modrý oblak. Ten přízračného obra celého zahalil a pak zkrystalizoval.

Dargonax na okamžik ztuhl, jako by zmrzl. Pak Požírač otevřel tlamu a okamžitě spolkl všechnu magii, již Kalec k vytvoření mraku použil. Krystalický oblak zmizel.

V tu chvíli se soumračný mrak znovu podivně zaleskl a následně zhmotnil. Zároveň udeřil ohromným křídlem Kaleka do boku.

Modrý se začal řítit z oblohy k hoře stále chrlící lávu. Korialstrasz se vrhl za ním, jen aby ho zezadu uchopily Dargonaxovy čelisti.

„Tebe sežeru prvního!“ prohlásil obr. „A pak si vezmu jeho esenci! A pak… pak už nic nebude mocnější než já!“

„Vždycky tu bude ona!“ připomněl mu Korialstraz.

Cítil, jak se v Dargonaxovi při zmínce o jeho stvořitelce zvedla žluč. „Přijde den…“ zašeptal soumračný drak, aby ho slyšel jen Korialstrasz, „přijde den… kdy zjistí, že mne stvořila příliš mocného, než abych byl jejím otrokem… mým osudem je vládnout všemu…“

„Dokud nestvoří někoho silnějšího…“

„To už nemůže! Vejce jsou zničená!“

„Ona je zachránila! A ty to moc dobře víš!“

Dargonax se zachvěl. Odmrštil Korialstrasze a vykřikl: „Tebe si nechám na konec! Nejprve ochutnám magii modrého!“

Zatímco se rudý drak pokoušel vzpamatovat, Dargonax se rozletěl střemhlav za Kalekem…

Korialstrasz však věděl, že k žádné honičce nedojde, protože modrý se nyní zoufale pokoušel udržet ve vzduchu těsně nad běsnící horou.

Jako na potvrzení jeho domněnky se Dargonax stal znovu nehmotným.

Těsně před tím, než se Dargonax ocitl u Kaleka – a než proletěl skrz něj, což Korialstrasz předpokládal – obklopila soumračného draka zlatá záře.

Dargonax se přes veškeré úsilí nebyl schopen dostat dál. Zuřivě se otočil a pohlédl do tváře stvořitelce.

„Nezlob,“ řekla Sintharia káravě a ve spáru třímala zlatý střep Duše démona. „Zlobivých dětí jsem měla moc…“ Černá dračí samice ukázala ostrým drápem na Korialstrasze. „Nejdřív tohohle! A co se týká toho druhého…“ podívala se na Kaleka, který se právě zřítil nedaleko úpatí Grim Batolu, „určitě ti z něj něco zůstane, až skončíš s rudým…“

„Ano, matko…“ Pak se Dargonax, stále obklopený zlatou září, která ho měla bezpochyby odradit od dalšího vzdoru, znovu vrhl na Korialstrasze.

*

„Budeme mít… mít… jen jednu šanci,“ vypravila ze sebe Iridi. Podívala se na vznešenou elfku.

„Jsi si jistá tím, co se stalo?“

Hraničářka přikývla. „Viděla jsem to.“

„Tak to musíme zkusit hned.“ Draenei se pokusila zůstat stát sama, což nejprve nevypadalo jako uskutečnitelný nápad.

Rhonin s Vereesou si za kněžkou vyměnili pohledy. „Iridi, co máš v plánu?“

„Vím, jak… jak hůl nasměrovat… ale… už nemám sílu…“ Draenei se zadívala na slabě zářící krystal. „Ale ty… bys jí mohl nějakou dát…“

„Jestli to tu stvůru zastaví, dám ti všechnu, co mám…“

„Pozor!“ skočila jim do řeči Vereesa. „Už ho na něho posílá zase!“

Iridi okamžitě namířila hůl na oba bojující draky. Na okamžik zavrávorala, ale pak si pro sebe zašeptala: „Přísahala jsem.“ Sípavě řekla Rhoninovi: „Teď potřebuji… tebe…“

Rhonin se postavil vedle ní a položil ruku na hůl. Krystal se rozzářil jasně jako dřív.

Draenei se soustředila… a modlila se.

*

Dargonax se znovu pustil do Korialstrasze. Rudý se ho pokusil odrazit, ale byl oslabený mnoha ranami a činy, zatímco soumračný drak byl na vrcholu sil.

Sintharia vydala šílený skřek. Korialstrasze s Dargonaxem obklopilo oslňující světlo.

A pak se soumračný drak nadmul do ještě grotesknějších rozměrů.

„Anoooo!“ zvolal Dargonax a zároveň slastně zařval.

Odhodil od sebe užaslého Korialstrasze… a obrátil se proti stvořitelce. Po celou dobu se stále víc nafukoval.

Korialstrasz se zoufale snažil udržet ve vzduchu. Přitom se mu podařilo podívat na Sintharii.

Ta měla těžce popálený spár. Další ohavná ozdoba. Ani tak však černá dračí samice nepřestávala pevně svírat, co ji tolik pálilo… zlatý střep. To on dal nyní Dargonaxovi tolik síly…

Ne! pomyslel si Korialstrasz. Uvědomují si vůbec, co dělají? Podíval se dolů na zdroj moci, která proudila střepem přímo do soumračného draka.

Iridi… a vedle ní Rhonin. To on byl zdrojem energie, jež nyní proudila z hole. Alespoň Rhonin by měl mít dost rozumu, aby věděl, co se může stát. Proč, sakra…

„Ne!“ zařvala Sintharia. „Já se ho nevzdám!“

Rudý se po ní ohlédl a spatřil, že nyní natahuje sevřenou tlapu k Dargonaxovi, jako by se zoufale snažila – nebo to snad byl střep? – k ametystovému obrovi dostat.

A najednou Korialstrasz pochopil, o co těm dole jde. Snažili se využít stejné anomálie, kterou v soumračném drakovi vycítil i on.

Dargonax se blížil k stvořitelce… ale několik metrů od ní jako by se najednou dostal na konec neviditelného provazu, který ho nepustil dál. Obr napjal síly, nedokázal se však pohnout ani o metr blíž.

To proto, že má stále ten střep… všechno je kvůli střepu…

Rudý hodil za hlavu všechny následky, které se týkaly jeho samotného, a vší silou vyrazil pokusit se o to, co Dargonax nedokázal – dostat se k Sintharii.

Jeho plán byl odsouzený k nezdaru nebýt Dargonaxe a skutečnosti, že střep černé dál spaloval dlaň. Deathwingova družka vnímala jen tyhle dvě skutečnosti, nic jiného. Dokud byla schopna soumračného draka ovládat, měla osud všeho ostatního doslova ve své ruce.

Korialstrasz se k ní blížil zespodu a tlamou mířil přímo na tlapu se střepem. Sintharia si ho všimla až v posledním okamžiku a už nestihla zareagovat.

Rudý drak do ní vrazil vší silou, která mu ještě zbyla, a její největší nápor dostal spár svírající střep. Ten Korialstrasz zasáhl zavřenou tlamou.

Na Sintharii, která už tak musela vynaložit ohromné úsilí, aby kousek Duše démona udržela, bylo tohle příliš. Povolila sevření, střep jí vyletěl z ruky… a s ohromující rychlostí a přesností vlétl Dargonaxovi do tlamy.

„Ty blázne!“ zavrčela na Korialstrasze. Okamžitě mu omotala ocas kolem hrdla. Ostré šupiny se mu zaryly hluboko do masa a hrozilo, že mu černá – nepříčetná vztekem – krk rozdrtí.

„Utrhnu ti hlavu!“

„Ne… já ji utrhnu tobě…“ ozval se hlas soumračného draka.

Obludný drak zbavený posledního magického pouta konečně mohl zaútočit. Sintharia nevěřícně vytřeštila oči a v okamžiku, kdy ji Dargonax chytil do spárů, zahřměla: „Ty jsi můj!

Dala jsem ti život! Budeš mě poslouchat!“

Fialový netvor nebezpečně přimhouřil oči. „Teď už budu poslouchat jen sám sebe… jsem Dargonax, požírač všeho, a to včetně tebe…“

Děsivými spáry, nyní prakticky jednou tak velkými, než byly její, jí rozerval břicho. Sintharia vydala šílený skřek a kolem Korialstrasze prolétly její šupiny a kusy masa. V hlase však neměla strach, jen vztek. Z otevřeného břicha se vylil proud žhavé lávy, která se žárem mohla směle měřit s tou stále proudící z hory.

Dargonax se stal nehmotným, ale ne včas. Láva ho na několika místech popálila. Zranění si však vůbec nevšímal, tolik dychtil vzít život nenáviděné stvořitelce.

Mezitím Korialstrasze napadlo, proč vlastně ostatní nedodělali, co zcela bezpochyby bylo možné dokončit. Podíval se dolů a ve světle tryskající lávy spatřil, že draenei, která zjevně útok směrovala, klečí a rovněž Rhonin vypadá velmi slabý.

Nedaleko se směrem k nim belhal modrý drak. Kalec zjevně chápal, co Korialstrasz udělal, ale i on byl tak slabý, že nejspíš nebude mít dost sil, aby těm dvěma pomohl.

Rudý, kterého už Sintharia nedržela, co nejrychleji zamířil k zemi. Těsně před tím, než narazil do země, roztáhl křídla a prudce zabrzdil. Jakmile přistál, přeměnil se do mnohem praktičtější podoby Krasa.

A jako Krasus pomohl rovněž přeměnivšímu se Kalekovi dojít k Rhoninovi s Iridi. Vereesa stála hned vedle manžela i kněžky a dávala pozor, aby jim hůl nevypadla z rukou.

„M… musíme to zničit…“ prohlásila kněžka ke Krasovi s Kalekem a ani jeden nepotřeboval vysvětlení, co myslí tím „to“. „Musíme… musíme se zaměřit na jeho slabé místo… které v něm zanechal Zzeraku! Budu směrovat… vaši moc, ale musíte mi dát, co máte!“

Krasus stejně jako Kalec pochopil, co s ní tak obrovský proud energií dělá. Modrý zaváhal.

„Ne! Nemůžu…“

Iridi mu upřeně pohlédla do očí. „Musíte!“

Dračí mág vzal modrého za ruku a společně uchopili hůl, již Rhonin s Iridi ani na chvíli nepřestali svírat. Vereesa jim pomohla namířit její konec potřebným směrem.

„Skončeme to,“ zavelela draenei.

Záře, která najednou vyšla z hole, je všechny pohltila. Krasus, Rhonin i Kalec námahou zasténali, Iridi nevydala ani hlásku.

Do vzduchu vystřelil ohromný proud energie… avšak tentokrát zasáhl přímo Dargonaxe.

Krasus věděl, že informace, na níž byl tenhle zoufalý plán postaven, pochází od Vereesy. To ona viděla, jak Zendarinova hůl zničila i nezničitelné. Proč by stejný princip nemohl platit nyní, když střep Duše démona odpočíval hluboko v Dargonaxově břichu?

Jenže na to, aby mohli záměr uskutečnit, musel být v Dargonaxových útrobách a nikde jinde.

„Zase se zaleskl!“ vykřikla Vereesa. „Znamená to…“

„Dokud nezničíme střep, neznamená to vůbec nic!“ odpověděl Rhonin.

Dargonax se najednou zkroutil. Jeho tělo se roztřáslo a na okamžik se téměř rozplynulo.

Zjevně se pokoušel zbavit toho, co mu způsobovalo tolik bolesti.

A pak… přímo v Dargonaxově břichu vybuchlo zlaté světlo. Soumračný drak zařval. Zcela zapomněl na Sintharii a podíval se pod sebe na zem.

Krasus bez jediného slova vyskočil, rozběhl se, a jakmile byl v dostatečné vzdálenosti od ostatních, přeměnil se. Jako Korialstrasz se prudce vznesl do vzduchu. Nyní musel naléhavěji než kdykoli předtím netvora zastavit, aby se nedostal k jeho druhům.

Dargonax se zamihotal. Viditelně se musel velmi soustředit, aby se udržel pohromadě. Pak se soumračný drak zadíval na Korialstrasze, jako by ho chtěl zabít už jen pohledem.

„Ty… tebe vysaju hezky pomalu a budu si užívat to, jak trpíš…“

Korialstrasz ho zarazil. „Utíká ti!“

Dargonax zareagoval okamžitě. Otočil se k odlétající Sintharii – a jeho tělo se znovu zamihotalo.

„Co se…“ Obr se zadíval na Korialstrasze, který jeho pohled odhodlaně opětoval.

Dargonax na rudého zlostně zařval… a pak se šílený vztekem vydal pronásledovat Sintharii.

Ta byla až příliš zpomalená zraněními. Podařilo se jí dostat nad Grim Batol, ale tam ji Dargonax dostihl.

„Pusť mě!“ rozkázala černá dračí samice. „Pusť…“

Dargonax jí zaryl drápy do těla a křídel. V tu chvíli se soumračný drak znovu zamihotal a Sintharia se zatvářila vyděšeně.

„Pusť mě! Já…“

Avšak Požírač se jen temně zasmál. „Konečně!“ zavolal k nebi. „Konečně jsem se tě zbavil…“

Dargonax se znovu zaleskl. Jeho tělo bylo rázem jasnější než slunce.

A všechna moc, již nashromáždil, nyní spálila jeho i Sintharii.

Poslední střep Duše démona mu nejprve dodal sílu, ale jakmile byl uvnitř jeho těla zničen, spustil řetězovou reakci znásobující slabou nestabilitu, kterou měli v těle už jeho dva předchůdci, ale která pro něj na rozdíl od dvojčat nebyla za normálních okolností smrtelná.

Sintharia přidušeně zařvala, ale v jejím hlase už nebylo ani stopy po strachu. Byl v něm jen vztek. Korialstrasz by odpřisáhl, že její poslední pohled patřil jemu, ale mohl to být jen klam světla vycházejícího z erupce dole.

Když se však rudý drak podíval na běsnící horu, nevěřícně spatřil, jak neviditelná síla nasává všechnu žhavou lávu zpět do nitra hory. Všemi prasklinami a otvory, jimiž láva ještě před okamžikem tryskala a vytékala, vracela se nyní v podobě rudé řeky zpět.

Celou erupci vyvolala ona… když není, přestala láva tryskat, protože to vlastně nikdy dělat neměla. Magie černé dračí letky rudého vždy ohromovala a i nyní zatoužil, aby se vrátily doby, kdy byli přátelé a spojenci.

Tyhle dny jsou však minulostí. Svým způsobem pro náš druh skutečně nadešel soumrak a možná i noc…

Korialstrasz zahnal podobné myšlenky a prudce se snesl na zem k ostatním… a jak se k nim blížil, spatřil, čeho se obával nejvíc.

*

Všichni stáli kolem draenei, která ležela na zádech. Kněžka stále v ruce svírala slabě zářící hůl.

Korialstrasz netušil, kde ještě bere zdroj energie.

Kalec se k ní sklonil, přejel jí rukama po tváři a sáhl na srdce. Vypadal rozzlobeně, a když se Korialstrasz přeměnil v Krasa, zašeptal jediné jméno. Anveena.

Dračí mág okamžitě sáhl modrému na rameno a zašeptal: „Je mi líto. Tohle dokázala jen jedinkrát. Teď už je Anveena pouze s tebou.“

„Byl bych raději, kdyby mohla zachránit Iridi…“

„Osud je zjevně jiného názoru…“

Draenei musela Krasa slyšet, třebaže se snažil mluvit co nejtišeji. Otevřela oči a podívala se na něj.

„Je… konec?“

„Ano, Iridi,“ odpověděl Krasus a klekl si k ní. „Pšššt. Když tě teď vezmu s sebou, mohla by tě má královna zachránit…“

Zakašlala. „Ne… má… cesta… končí… tady…“ Kněžka se usmála. „Díky Zzerakovi… to díky… němu…“ Další zakašlání, tentokrát mnohem drsnější. „Azeroth… Azeroth je svět… plný zázraků… ale mně… chybí… Outland… i se vším… bojem… chtěla… chtěla bych…“

Hlava jí padla na stranu a oči zůstaly otevřené. Její prsty přestaly svírat hůl.

Dar naaru se s typickým zvukem dřeva narážejícího na kámen skutálel o kus dál a i poslední zbytek světla pohasl. Vereesa ho chtěla zvednout, ale hůl najednou seschla. Během několika chvil z ní nezbylo nic než šedá hromádka popela.

Všichni čtyři chvíli tiše stáli a vzdávali draenei čest.

„Pohřbíme ji tady?“ zeptal se Rhonin, který přerušil mlčení jako první.

Kalec se pro mrtvé tělo sehnul a zvedl ho. Chvějícím se hlasem řekl: „Ne. Vezmu ji tam.

Zaslouží si to.“

Krasus věděl přesně, kam má v úmyslu letět. „Je to moudré? Schválí ti to Malygos?“

„Ať už mi to pán schválí, nebo ne, vezmu ji do Outlandu. Takhle by to chtěla.“ S Iridi v náručí se modrý přeměnil. Jakmile roztáhl křídla, uklonil se ještě Rhoninovi s Vereesou. „Bylo mi ctí se s vámi setkat… a závidím vám.“ Pak se otočil ke Krasovi. „Už tě chápu o něco víc.

Nesouhlasím se vším, co děláš, ale chápu, proč to děláš…“

Krasus se modrému drakovi uklonil. „Bude na tebe navždy hrdá, Kalecgosi.“

„Dávám přednost Kalekovi. Tak mi říkala ona.“

„Pak tedy sbohem, Kaleku… a děkuji za všechno, co jsi udělal…“

Modrý drak se vznesl k potemnělé obloze. Ještě chvíli nad všemi třemi kroužil a pak se vydal směrem, o němž Krasus věděl, že ho přivede k portálu do Outlandu.

V tu chvíli k nim přišla Grenda s několika válečníky. Zvedla sekeru na pozdrav. „Jsem vaším dlužníkem.“ Pak k Rhoninovi váhavě dodala: „Akorát pokud de vo ty raptory… tak to teda nevím.“

Rhonin se uchechtl. „O ty se postarám. Teď se to kolem Grim Batolu asi trochu uklidní, takže by měli zůstat u Raptor Ridge a netoulat se k Menethilskému přístavu. Pokud je nebudete pronásledovat, měl by být klid.“

Grenda si odfrkla. „Tak to nevím, jestli to pude… a co ta hora? Fakt už bude klid? Myslíte, že todle bylo její poslední zlo?“

„To se ještě uvidí,“ vložil se do rozhovoru Krasus. „V tuhle chvíli je ale jasné, že Deathwingův sen skončil. Když je nyní Sinestra mrtvá, měla by kouzla chránící všechna vejce selhat a vracející se láva je zničí.“

„Tak to jsme tu skončili,“ rozhodla Grenda. Pak poněkud váhavě dodala: „Ráno se vracíme domů oznámit všechno králi a uctít ty, co jsou mrtvý… hlavně Rona.“

Krasus se zamračil. „Řekněte králi, že i rudá letka uctí památku vašich padlých válečníků, a to včetně mého starého přítele.“

Grenda se rozzářila. „To by pro něho hodně znamenalo…“

Dračí mág se obrátil k Rhoninovi a Vereese. „Vy byste jistě chtěli být co nejdříve u svých dětí, že ano?“ Čaroděj i elfka přikývli. „Počkáme do rána a trochu si odpočineme,“ odpověděl Rhonin, „pak bych měl mít dost síly, abych nás tam přenesl… a trochu si užil rodinu, než se budu muset vrátit do Dalaranu.“ Rusovlasý čaroděj víc neřekl a výrazem tváře dal dračímu mágovi najevo, že co se týče plánů v chráněném městě, víc se od něj nedozví.

„Máte právo si o vlastním životě rozhodovat sami,“ řekl oběma, obzvláště pak Rhoninovi. „Já jsem vám znovu vděčný za pomoc i… i za přátelství.“

„To neskončí nikdy,“ řekla Vereesa.

Krasus sebral síly na poslední kouzlo. „Pak mi jako příteli dovolte…“

Čaroděj i vznešená elfka zmizeli.

„Už jsou doma se svými dětmi,“ odpověděl dračí mág Grendě na otázku, která se zračila v jejím užaslém výrazu. „Kdybych měl čas dát se trochu dohromady, snad by se mi podařilo dostat stejným způsobem domů i několik tvých trpaslíků…“

Grendini válečníci však zavrtěli hlavou. Jejich velitelka pak s poněkud znechuceným výrazem odpověděla: „Neračte se zlobit, velkej, ale my máme radši pod nohama pevnou zem!“

To na jeho tváři vyvolalo úsměv. „Jistě. Země je pro vás to, co pro mne vzduch. Chápu vás více než dobře.“ Udělal krok zpět. „Pak vás tedy opustím. Kéž jsou vaše sekery vždy ostré a chodby pevné…“

Bronzebeardové poklekli a Krasus se znovu přeměnil do skutečné podoby. Už jako Korialstrasz s díky sklopil hlavu, aby naposledy vzdal hold trpasličí odvaze, a vznesl se do vzduchu.

Jakmile se odlepil od země, nezamířil však od Grim Batolu, nýbrž přímo k němu. Přeletěl nad ním a užasl, že navzdory Sinthařině erupci vypadá hora zvenčí prakticky stejně jako vždy.

Tohle místo se nezmění. Nikdy se nezmění. Soustředil se, jak nejlépe dokázal, a snažil se sám sebe přesvědčit, že všechno, co řekl ostatním, je skutečně pravda. Korialstrasz prozkoumal tolik z nitra Grim Batolu, na kolik mu zbývaly síly, a cítil jen prázdnotu a stejné přetrvávající zlo, které jej prostupovalo už po staletí.

Z místa, kde se předtím nacházela jeskyně s vejci, pak rudý drak cítil naprostou zkázu.

Přesně jak říkal, bez Sintharie už nebyla chráněná. Snad zkázu přežilo jedno nebo dvě, ale myatisová vrstva, které si na nich všiml, nemohla stačit. Dargonax byl poslední soumračný drak.

Korialstrasz se obrátil k domovu. I jemu chyběla rodina. Bylo na čase vrátit se a strávit s ní nějaký čas, než se znovu pustí do nikdy nekončící snahy zachránit Azeroth…

Grim Batol za ním byl tichý a nehybný… jako sama smrt.

*

A přesto, hluboko pod úpatím strašlivé hory – hlouběji, než kam se kdy Sintharia dostala – úplně mrtvo nebylo. V jeskyni, kam nedosáhl ani nejjemnější sluneční paprsek, se pohnulo cosi obrovského. Vetřelci byli všichni pryč. Konečně mohl v bezpečí začít.

Všude kolem něj byla vejce, o nichž si Sintharia myslela, že je umístila do zabezpečené jeskyně, a která rudý drak považoval za zničená. Tady dole byla spousta míst, kde je mohl ukrýt, spousta míst, kde je dokázal udržet při životě až do chvíle, kdy bude vše připraveno.

Nějakou dobu jsi byla užitečná loutka, pomyslel si na adresu Sintharie. Přitáhnout tě na toto místo bylo snadné, stejně jako vzbudit v tobě touhu uskutečnit sen, který jsi považovala za svůj!

Závist a nenávist z tebe učinily můj největší nástroj, ano… a díky tvým chybám nyní přesně vím, jak postupovat dál…

Deathwing se zasmál, což byl jediný výraz smutku za mrtvou družku, kterého byl schopen.

Dokázal s ní dobře manipulovat, dokonce i ve vztahu s tím zatraceným Korialstraszem, s nímž si to musí ještě vyřídit.

Šílený Strážce země pak zapomněl na prastarého nepřítele a začal si pohrávat s jedním z vajec. Dargonax měl chyby, nicméně i tak to byl velmi zajímavý tvor. Deathwingova družka si pro experimenty zvolila pozoruhodnou cestu. On však velmi dobře chápal, kde udělala chybu.

Jeho soumrační draci – jak vhodné je to pojmenování, pomyslel si a v duchu poděkoval hlasům, které mu ho přinesly – budou dokonalí. Budou jako on.

A protože se všichni domnívali, že je Strážce země mrtvý, mohl klidně čekat věčnost, než se jeho plán „vylíhne“… měl celou věčnost na to, aby smazal všechny přešlapy svých dětí i družky a aby se ujistil, že se nikdo – dokonce ani Korialstrasz – nedovtípí, co se děje, dokud nebude příliš pozdě.

Dny draků skončily, pomyslel si Deathwing v toužebném očekávání nejbližší budoucnosti.

Na Azeroth se snáší noc… a až ho ta noc zbaví všech starých letek… přijde nový den…

Den, v němž se zrodí můj svět…

Richard A. Knaak

Noc draka

Anglický originál Night of the Dragon

vydaný POCKET BOOKS, a division of Simon & Schuster, Inc.

Překlad Jan Netolička

Obálka Glenn Rane

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 256. publikaci

Ostrava 2012

Tisk Těšínská tiskárna a.s., Český Těšín

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

* Nether dragon (pozn. překl.).

* Earth-Warder (pozn. překl.), * Příležitostí setkat se s příslušníky klanu Dark Iron Dwarves máte ve hře několik (pozn. překl.).

* The Broken Keel Tavern se ve hře nehledá snadno, ale při bližším prozkoumání nápisu na zdi ji jistě objevíte (pozn.

překl.).

** Bloodsail Buccaneers (pozn. překl.).

* Ooze (pozn. překl.).

* V originále dragonspawn, ovšem nejsem si vědom toho, že by se v některé hře objevili (pozn. překl.).

* Twisting Nether, také někdy nazývané jako Spletité podsvětí. Mimo jiné domov přízračných draků – nether dragons (pozn.

překl.).

* Dustwallow Marches (pozn. překl.) * Twilight dragon (pozn. překl.).

* Na mageslayera, zabijáka čarodějů, můžete ve hře narazit v Netherstormu, což je část Outlandu (pozn. překl.).

* Snad už jen ze zvyku připomínám, že Opuštění se v originále nazývají Forsaken (pozn. překl.).

* Dustwallow Marches (pozn. překl.).

** Výraz chromatický znamená mimo jiné také barevný. Chromatičtí draci proto, že byli obdařeni vlastnostmi všech dračích letek (pozn. překl.).

* Frost wyrm (pozn. překl.).

* Balacgos Bane (pozn. překl.).

Table of Contents

Prolog

*

**

Table of Contents

Prolog

h*

a*

*

**