Do prastarého města Ankh-Morporku dorazil fotbal! Ne ten starodávný, plný hrubého okopávání a odstrkování, ale ten nový, rychlý, kde jsou brankové tyče vyznačeny špičatými klobouky, a s míčem, který udělá bummpin! a vyskočí, když s ním udeříte o zem. Teď musí mágové Neviditelné univerzity zvítězit ve fotbalovém utkání bez použití magie, takže jsou odhodláni vyzkoušet cokoliv. Na fotbalu je totiž jedna věc – jedna důležitá věc, totiž ta, že fotbal obvykle není jen o fotbale.

Do toho! Do toho! Do toho!

Terry Pratchett

NEVÍDANÍ AKADEMIKOVÉ

TALPRESS

Copyright © Terry and Lyn Pratchett 2009

Translation © Jan Kantůrek 2010

Cover © Paul Kidby

This edition is published by arrangement with Transworld Publishers, a division of The Random House Group Ltd. All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez souhlasu nakladatele.

ISBN 80-7197-392-8

V ankh-morporském Královském uměleckém muzeu[1] odbila půlnoc.

Novému zaměstnanci Rudolfu Rozptýlenému se zhruba jednou během každé minuty zdálo, že celkově vzato by možná bylo lepší, kdyby byl řediteli řekl o své nyktofobii. O svém strachu z neznámých zvuků a, což teď věděl docela jistě, i o svém strachu z naprosto všeho, co viděl (a když už o tom mluvíme, i neviděl), slyšel, zachytil čichem nebo co cítil, jak mu leze po zádech během těch nekonečných hodin, kdy měl v muzeu noční službu. Bylo zbytečné si říkat, že všechno, co tady je, je mrtvé. To mu ani trochu nepomáhalo. Znamenalo to prostě jen to, že on vyčnívá.

A pak zaslechl ten vzlyk. Výkřik by byl možná lepší. Když slyšíte výkřik, jste si aspoň jistí. Tichý vzlyk je zvuk, kterým si jistí nejste, a tak musíte napjatě čekat, jestli ho nezaslechnete znovu.

Roztřesenou rukou pozvedl lucernu. Nikdo tady neměl být. Budova byla pečlivě uzavřena, zámky uzamčeny a nikdo se nemohl dostat dovnitř. Jenže, napadlo ho při té myšlence, ani ven. Přál si, aby ho to bylo nenapadlo. Byl v suterénu, který zdaleka nepatřil k těm nejstrašidelnějším místům na jeho obchůzce. Byly tady většinou jen staré regály a zásuvky, které byly skoro, ale pořád ještě ne tak docela na vyhození. Muzea nerada vyhazovala věci, pro případ, že by se později ukázalo, že to bylo něco neobyčejně cenného a důležitého.

Další vzlyk a zvuk, jako když se posune nějaká… keramika?

Že by krysa někde na zadních policích? Jenže krysy nevzlykají, že?

„Podívejte, byl bych hrozně nerad, kdybych tam musel dojít a vytáhnout vás ven!“ řekl Rozptýlený velmi přesvědčivým tónem.

A police vybuchly. Připadalo mu, že se to odehrává jako ve zpomaleném filmu. Kousky nádob a soch se rozlétly vzduchem a mrak úlomků se cestou k němu rozšiřoval. Upadl na záda, mrak úlomků přeletěl nad ním, narazil do regálů na druhé straně místnosti a rozbil je na kusy.

Rozptýlený ležel v temnotě na podlaze, nedokázal se pohnout a čekal, že ho už každou chvilku rozsápají fantomové, kteří vyprýštili z jeho představivosti…

Tam ho ráno našla denní směna, pokrytého vrstvou prachu a ponořeného v hlubokém spánku. Vyslechli jeho zmatené vyprávění, zacházeli s ním vlídně a souhlasili s tím, že nějaké jiné zaměstnání by pravděpodobně více vyhovovalo jeho naturelu. Nějakou chvíli uvažovali o tom, co měl vlastně za lubem, protože noční hlídači, zvláště ti ve starých muzeích, jsou, mírně řečeno, neobyčejně tajnůstkářští a nevyzpytatelní lidé, ale nakonec to pustili z hlavy… kvůli tomu… nálezu.

Pan Rozptýlený si pak našel místo v prodejně pro domácí mazlíčky na Škraloupových schodech, ale odtamtud odešel po třech dnech, protože způsob, jakým se na něj dívala koťata, v něm vyvolával noční můry. Svět dokáže být k některým lidem opravdu velmi krutý. Rozptýlený ale nikdy nikomu neřekl o té úžasné svítící paní, která držela nad hlavou obrovskou kouli a dřív než zmizela, usmála se na něj. Nechtěl, aby si o něm lidé mysleli, že je nějaký divný.

~~~

Ale možná přišel čas pobavit se o postelích.

Lektrologie, nauka o postelích a jejich nejbližším příslušenství, může být výjimečně užitečná a může vám říci mnoho věcí o majiteli postele, i kdyby to bylo třeba jen to, že je to velmi schopný a mazaný konstrukční umělec.

Tak například postel arcikancléře Výsměška z Neviditelné univerzity je přinejmenším jedna a půl postele, protože má osm sloupků. Obsahuje příruční knihovnu a bar, ale také umělecky vyvedenou a skvěle zamaskovanou toaletu z mahagonu a mosazi, která prochází skrz, aby tak arcikancléři ušetřila rizika dlouhých a chladných nočních cest, při nichž můžete zakopnout o opuštěné pantofle, prázdné láhve, boty a mnoho dalších překážek číhajících na člověka, který se modlí, aby další věc, do níž šlápne, byla z porcelánu nebo se alespoň dala snadno vymýt.

Postel Haštala Nejspíše mohla být kdekoliv. U přítele na podlaze, na seníku kterékoliv stáje, která zůstala nezamčena (což bývá obvykle mnohem voňavější prostředí), nebo v nějaké místnosti prázdného či opuštěného domu (i když těch je v posledních dnech mnohem méně). Taky spí při práci (ale to vždy dělá velmi opatrně, protože starý Šmidlín, jak se zdá, nespí nikdy a mohl by ho kdykoliv přistihnout). Haštal dokáže spát kdekoliv, a také to dělá.

Gustýna spí v prastaré železné posteli[2], jejíž pera a matrace se během let jemně a laskavě přizpůsobila jejímu tělu a vytvořila více než velkorysý důlek. Dno tohoto visutého lože je nad podlahou udržováno hustou výstelkou zažloutlých laciných romantických románů toho druhu, v němž slovo ‚šněrovačka‘ působí zcela přirozeně. Zemřela by, kdyby zjistila, že na to někdo přišel, ale možná že by zemřel ten, kdo na to přišel, kdyby Gustýna přišla na to, že na to přišel. Obvykle na polštáři postele trůní velmi starý plyšový medvěd jménem Pan Kolíbal.

Podle tradičního lexikonu patosu by měl mít takový medvěd jen jedno oko, ale díky Gustýninu šicímu omylu z mládí má tenhle medvěd oči tři, následkem čehož je mnohem osvícenější než medvěd průměrný.

Postel Julie Stolipné prodali její matce jako postel vhodnou pro princeznu a podobá se více méně posteli arcikancléřově, i když je třeba přiznat, že spíše méně než více, protože se skládá z gázových závěsů, které halí úzkou a velmi lacinou postel. Juliina matka už zemřela. To můžeme vyvozovat z faktu, že když se postel pod vahou rostoucí dívky propadla, podepřel ji někdo bedýnkami od piva. Kdyby byla matka ještě naživu, rozhodně by dohlédla na to, aby byly alespoň – jako všechno ostatní v pokojíku – natřeny na růžovo a doplněny vzorkem korunek.

Panu Srážovi bylo sedm let, když zjistil, že někteří lidé používají na spaní zvláštní kus nábytku.

~~~

Byly dvě hodiny ráno. V prastarých chodbách a ambitech Neviditelné univerzity vládlo houstnoucí ticho. Ticho bylo v Knihovně, ticho se převalovalo ve velkých síních. Bylo tam tolik ticha, že jste ho slyšeli. Kamkoliv proniklo, ucpávalo uši neviditelnými chuchvalci.

Cilinnk!

Slaboučký zvuk proletěl kolem, okamžik tekutého zlata v nehybném moři stygického ticha.

Ticho znovu zavládlo nad schody, ale netrvalo dlouho, a bylo znovu přerušeno, tentokrát šoupáním úředních filcových pantoflí se silnou podrážkou. Byl to svícný Šmidlín, který celou noc vykonával své pravidelné obchůzky od jedné svíce k druhé a doplňoval ty dohořívající novými ze svého erárního košíku. Dnes v noci ho doprovázel pomocník (i když podle Šmidlínova nenaloženého bručení rozhodně nepomáhal dost), jemuž se říkalo okapal. Šmidlínova funkce se jmenovala svícný, protože tak bylo jeho místo popsáno v univerzitních záznamech, když bylo téměř před dvěma tisíci lety vytvořeno. Udržovat svíce i nástěnné, a především závěsné svícny v prostorách Univerzity trvale hořící byla nekonečná práce. Byla to ve skutečnosti ta nejdůležitější práce na Univerzitě (rozhodně podle mínění jejího vykonavatele). Tedy… Šmidlín by byl za určitého nátlaku připustil, že se kolem pohybují muži ve špičatých kloboucích, ale ti přicházeli a odcházeli a většinou mu jen překáželi. Neviditelná univerzita okny právě neoplývala a bez svícného by se byla během jediného dne propadla do temnot. Že by mohli mágové vyjít ven a z hučícího davu vybrat jiného muže, který by dokázal lézt po žebřících s kapsami plnými svíček, to mu ani na mysl nepřišlo. Byl prostě nenahraditelný, jako každý jiný svícný před ním.

Za zády se mu ozvalo klapavé zachřestění, jak se otevřely erární štafle.

Prudce se otočil. „Nes ten zatracený krám pořádně, ano?“

„Promiňte, pane!“ omlouval se jeho momentální pomocník, který se ze všech sil pokoušel ovládnout tu klouzající, prsty drtící obludu, v níž se každé štafle při sebemenší příležitosti, a mnohdy i bez ní mění.

„A nedělej takový kravál, ano?“ vykřikl Šmidlín. „Chceš zůstat celý život hloupým okapalem?“

„No, ale mně se docela líbí být okapalem, pane –“

„Ha! Prokletím pracující třídy je nedostatek ambicí! No tak, dej sem tu věc!“

Svícný se chopil štaflí právě v okamžiku, kdy se je jeho nešťastnému pomocníkovi podařilo znovu zavřít.

„Já se omlouvám, pane…“

„Místo pro dalšího, kdo by si chtěl namočit knot v nádrži s voskem, se vždycky najde, abys věděl!“ pokračoval Šmidlín a foukal si na prsty.

„To je príma, pane.“

Svícný se zadíval do kulaté, šedé a nevinné tváře. Viděl na ní upřímný, přátelský výraz, což bylo znepokojující, zvláště pro toho, kdo věděl, na co se to vlastně dívá. A on věděl, co to je, ach, ano, ale nevěděl, jak se to jmenuje.

„Jak že jsi to říkal, že se jmenuješ? Nemůžu si pamatovat jméno kdekoho.“

„Sráž, pane Šmidlíne, se ‚žet‘.“

„Myslíš, že to ‚žet‘ tomu pomůže, Sráži?“

„Asi ne, pane Šmidlíne.“

„A kde je Haštal? Dnes v noci tady měl být on.“

„Je ošklivě nemocný, pane. Požádal mě, abych to vzal za něj.“

Svícný nevrle zabručel. „Musíš vypadat chytře, jestli chceš pracovat nahoře na štaflích, Sráči!“

„Sráž, pane. Omlouvám se, pane. Ale já už jsem se s tímhle výrazem narodil.“

„No, budiž, teď tady aspoň není nikdo jiný, kdo by tě viděl,“ připustil Šmidlín. „Tak dobrá, drž se hezky za mnou a snaž se vypadat trochu míň jako… snaž se prostě nevypadat.“

„Ano, pane, ale myslím, že –“

„Nejsi placený za to, abys myslel, mladý… muži.“

„Pokusím se to nedělat, pane.“

O dvě minuty později stál Šmidlín, kterého s mírně pokleslou čelistí pozoroval vhodně užaslý Sráž, před Císařem. Hora stříbřitě šedého vosku téměř vyplňovala osamělou odbočku hlavní chodby. Plamen téhle svíce, téhle megasvíce, která musela vzniknout jako slepenec mnoha zbytků, mnoha tisíců pahýlů svíček, jejichž život skončil v tomhle gigantickém pahorku slitého a zatuhlého vosku, poblikával až nahoře u stropu chodby, příliš vysoko, než aby dokázal cokoliv dostatečně osvětlit.

Šmidlínovi se nadula hruď. Cítil se být v přítomnosti Dějin.

„Zastav se a pohleď, Sráči!“

„To tedy fakt zírám, pane. A je to Sráž, pane.“

„Z vrcholku téhle svíce na nás zírá dva tisíce let historie, Sráči. Je ovšem jasné, že na tebe hledí mnohem níže než na mě.“

„Určitě, pane. Skvělé, pane.“

Šmidlín znovu pohlédl do té kulaté, přátelské tváře a nespatřil tam nic jiného než přihlouplou dychtivost, což bylo téměř strašidelné.

Nevrle zabručel a s nedbalou obratností rozložil štafle. Díky dlouhodobé praxi při tom s výjimkou lehce zhmožděného palce neutrpěl žádné zranění. Pak po nich vystoupal až tam, kam to šlo. Z tohoto základního tábora už celé generace svícných vyřezávaly a upravovaly schodiště vedoucí vzhůru po dostředné straně voskového giganta.

„Nech své oči, aby se dostatečně popásly, chlapče,“ křikl dolů a jeho běžně špatná nálada se citelně zmírnila díky kontaktu s Velkolepostí. „Jednoho dne bys mohl být mužem, který šplhá na tenhle svatý vosk, ty sám!“

Na okamžik vypadal Sráž jako někdo, kdo se ze všech sil pokouší skrýt výraz člověka, který vážně doufá, že jeho budoucnost skrývá něco víc než velkou svíčku. Sráž byl mladý, a díky tomu neměl onu oddanou úctu ke stáří, kterou oplývají povětšinou ti staří. Ale náznak onoho zvláštního, napůl tajeného smířlivého úsměvu se rychle vrátil. Nikdy mu z tváře nemizel nadlouho.

„Jistě, pane,“ přikývl na základě předpokladu, že taková odpověď nemůže nic pokazit.

Někteří lidé tvrdili, že Císař byl zapálen té noci, kdy byla založena NU, a že od té doby nikdy nezhasl. Je jisté, že Císař byl obrovský a vypadal jako něco, co vznikne, když dvacet tisíc let, noc co noc, zapálíte novou tlustou svíci a vtisknete ji do teplého, vláčného vosku na místo té včerejší, dohořívající. Samozřejmě že teď už dávno nebyl vidět žádný svícen. Ten se ukrýval hluboko dole, pod členitými vrstvami voskových kapek a vodopádů, na podlaze chodby o patro níž.

Zhruba před tisíci lety nechala Univerzita udělat rozměrný otvor ve stropě spodní chodby, a dnes už se Císař tyčil skoro šest metrů nad podlahou téhle. To znamená, že celkem ho tvořilo více než patnáct metrů dokonale čistého, přirozeně rozpuštěného a znovu ztuhlého vosku. Šmidlín při tom pomyšlení cítil neobyčejnou pýchu. Byl strážcem svíce, která nikdy neuhasínala. To byl příklad pro každého, světlo, které nikdy neuhaslo, plamínek v temnotách, maják tradice. Neviditelná univerzita brala tradice velmi vážně, alespoň když si na ně vzpomněla.

Jako například teď…

Odněkud z dálky sem dolehl zvuk, který zněl, jako kdyby někdo šlápl na velkou kachnu, následovaný výkřikem: „Hó, megapode, hó!“ A pak se rozpoutalo peklo.

Z šera vyrazilo nějaké… stvoření.

Existuje rčení „ani ryba ani rak, ani zvíře ani pták“. Tenhle tvor byl každým z nich, a navíc měl ještě kousky z dalších tvorů, o nichž nejenže neslyšely zeměplošské vědecké kapacity či noční můry, ale dokonce ani kebab. Každopádně tam bylo něco červeného, pak spousta pleskotu a Sráž měl dojem, že snad na okamžik zahlédl obrovský sandál, ale zcela jistě šílené, koulející se oči, mohutný rudožlutý zoban, a pak už ono děsivé cosi zmizelo v šeru protější chodby. Přitom neustále vydávalo odpudivé kvákavé zvuky, jaké vydávají lovci kachen těsně před tím, než je postřelí jiní lovci kachen.

„Hó! Megapode!“ Nebylo jasné, odkud ten zvuk přichází. Zdálo se, že přichází ze všech stran. „Támhle dusá! Hohó, velkonohu!“

Křik jako by se ozýval ze všech stran a z temných stínů v ústí všech chodeb, s výjimkou té, kterou obluda uprchla, se začaly vynořovat podivné mátohy, což, jak se ukázalo v matném Císařově světle, byli starší a staří členové profesorského sboru. Každý z mágů seděl na zádech jednoho z mohutných univerzitních nosičů v buřince a pobízel ho k většímu výkonu tradičním způsobem – lahví piva zavěšenou na provázku na dlouhé holi – kterou drželi právě mimo nosičův dosah.

Žalostné zakvákání zaznělo znovu, teď už o kus dál, a v tom okamžiku mágové zamávali svými holemi a prakticky sborem vykřikli: „Pták byl vyplašen! Hó, megapode!“

V nastalém zmatku se pochopitelně několik z nich na svých ořích srazilo, ale už předtím stačili porazit Šmidlínovy štafle, které se pod okovanými botami univerzitních nosičů změnily v hromádku dřevěných úlomků. Pak se však mágové rychle znovu sešikovali a za hlasitého dohadování a nevrlého strkání v boji o místo vyrazili dál.

Netrvalo dlouho a jejich „Hó, megapode!“ znělo odněkud zdaleka. Když si byl Sráž jistý, že jsou pryč, vylezl ze svého úkrytu za Císařem, posbíral zbytky štaflí a rozhlédl se.

„Mistře?“ pokusil se.

Odněkud shora se ozvalo zabručení provázené hlasitým funěním. Sráž se podíval vzhůru: „Jste v pořádku, pane?“

„No, už jsem na tom byl líp, Sráči. Vidíš moje nohy?“

Sráž pozvedl lucernu. „Ano, mistře. Bohužel vám musím říct, že štafle jsou na třísky.“

„No, tak něco vymysli. Já se musím soustředit na to, jak se tady udržet.“

„Myslel jsem, že nejsem placený za to, abych myslel, mistře!“

„Nepokoušej se na mě dělat chytrýho!“

„Mohl bych zkusit být aspoň tak chytrý, abych vymyslel, jak vás dostat bezpečně dolů?“

Odpovědí mu bylo urputné mlčení. Sráž si povzdechl a otevřel velký plátěný vak.

Šmidlín, visící na gigantické svíci, pod sebou slyšel tajemný skřípot a cinkání. Pak vyplašeně zalapal po dechu, když se vedle něj tiše a nečekaně objevilo něco špičatého, co se pomalu kývalo sem a tam.

„Sešrouboval jsem tři tyče od dusítek, mistře,“ volal Sráž zdola. „Všimněte si, že na konci je připevněný hák od svícnu, ano? A na něm je provaz. Vidíte ho? Myslím, že kdybyste tu smyčku přehodil přes Císaře, tak by asi moc nesklouzla, a vy byste se pak mohl po tom provazu pomalu spustit dolů. Jo, a taky je tam krabička sirek.“

„A na co?“ zeptal se Šmidlín a natáhl se k háku.

„No, nemohl jsem si nevšimnout, že Císař zhasnul,“ upozorňoval ho zdola optimistický hlas.

„Ne, to tedy nezhasnul!“

„Myslím, že zjistíte, že zhasnul, mistře. Rozhodně nahoře nevidím…“

„V nejdůležitějším oddělení této univerzity není místo pro lidi se špatným zrakem, Sráči!“

„Omlouvám se, pane. Nevím, co mě to napadlo. Teď najednou vidím nahoře plamínek!“

Shora se ozval zvuk sirky skřípající o škrtátko, a na stropě se objevil kruh matně žlutého světla, když znovu vzplanula svíčka, která nikdy nezhasla. Krátce potom se Šmidlín pomalu a neohrabaně spustil na zem.

„Skvěle provedeno, pane,“ řekl Sráž.

Svícný smetl z umaštěné blůzy kus čerstvě sraženého vosku.

„No, dobrá,“ zabručel. „Ráno se sem ale budeš muset vrátit a odstranit –“ Ale Sráž už šplhal po provaze nahoru a podobal se při tom velkému pavoukovi. Na druhé straně Císaře se zařinčením dopadly na zem spojené hole a vzápětí sklouzl na zem vedle svého mistra i mladík s kovovým hákem pod paží. Zůstal stát jako pravé vtělení dychtivosti a čisté (i když poněkud záplatované) výkonnosti. Bylo v tom až něco urážlivého. Na něco takového nebyl svícný zvyklý. Cítil povinnost mladíka poněkud srazit v rozletu, už pro jeho vlastní dobro.

„Všechny svíce na téhle univerzitě musí být zapáleny dlouhým zapalováčkem s hořící svíčkou, která byla zapálena od jiné svíčky, mladíku,“ řekl přísně. „Kde jsi vzal ty sirky?“

„To bych raději neříkal, pane.“

„No, něco takového jsem si hned myslel. Tak ven s tím, chlapče!“

„Nerad bych někoho dostal do maléru, mistře.“

„Tvůj ohleduplný přístup tě ctí, ale já na tom trvám,“ zamračil se svícný.

„Ehm… vypadly vám z kapsy blůzy, když jste lezl nahoru, pane.“

Odněkud hodně zdaleka se k dvojici donesl poslední výkřik: „Megapod byl polapen!“, ale v bezprostřední blízkosti Císaře naslouchalo ticho s otevřenými ústy.

„To se tedy mýlíš, Sráči,“ promluvil Šmidlín po chvilce. „Myslím, že přijdeš na to, že ji tady musel vytrousit jeden z těch gentlemanů, kteří proběhli kolem.“

„Aha, no jo, je mi úplně jasné, že se to jinak ani stát nemohlo. Musím se naučit nevycházet z nesprávných dohadů.“

Svícný na okamžik znovu zažil zvláštní pocit nejistoty. „Správně, a už o tom nebudeme mluvit,“ bylo všechno, co se mu podařilo ze sebe vypravit.

„A co se to tady vlastně stalo, pane?“ zeptal se Sráž.

„Jo, tohle? To všechno bylo součástí základních magických aktivit zdejších gentlemanů, hochu. Skoro bych se vsadil, že to bylo životně důležité pro správný běh světa. Možná že právě upravovali dráhy hvězd. Je to jedna z těch věcí, které musíme občas udělat,“ dodal a opatrně se při tom vřadil do společnosti mágů.

„Já jen, že to vypadalo jako hrozně hubený mužský, který měl na hlavě připevněnou velkou dřevěnou kachnu.“

„Ohó, mohlo to tak opravdu vypadat, když se nad tím zamyslím, ale to jen proto, že lidem jako my to tak připadá, protože nejsme obdařeni jejich okulárním pohledem.“

„To mi chcete říct, že to bylo něco jako metafora?“

Šmidlín se s tím vyrovnal celkem úspěšně. Musíme vzít v potaz, že ho Srážův dotaz zahnal na moře nevědomosti tak hluboké, že hrozilo, že se mu na spodní prádlo přisají vilejši. „Správně,“ přikývl obezřetně. „Mohla to být meta formálně označující něco, co nevypadá tak hloupě.“

„Hned jsem si to myslel, mistře.“

Šmidlín se znovu podíval na mladíka. Není to jeho vina, pomyslel si, on přece nemůže za to, jaký je. Zaplavil ho netypický pocit vřelosti.

„Jsi bystrý hoch,“ prohlásil. „Není důvod, proč by z tebe nemohl být jednoho dne hlavní okapal.“

„Děkuju vám, mistře,“ odpověděl Sráž, „ale doufal jsem, že budu dělat něco, při čem bych se pohyboval trochu víc na čerstvém vzduchu, abych tak řekl.“

„Hm,“ zabručel Šmidlín, „to by ovšem mohlo být poněkud… ošemetné, jak bys asi také řekl.“

„To ano, pane, já vím.“

„Já jen, že je tady spousta… no, podívej se, tady nejde o mě, jde o… tedy o… no, dobrá. To lidé. Jde o lidi, víš, jací jsou.“

„Ano. Vím, jací lidé jsou.“

Vypadá jako strašák a mluví jako nějaký gentleman, pomyslel si Šmidlín. Navrch fuj a vespod huj.

Cítil silnou touhu pohladit toho malého… mladíka po jeho zvláštně kulaté hlavě, ale odolal jí.

„Nejlépe bys udělal, kdybys zůstal dole u kádí,“ řekl místo toho. „Je tam hezky teplo, máš tam svůj vlastní kavalec a je tam pohodlně a bezpečno.“

Vydali se na další cestu a k jeho úlevě mladík mlčel, ale pak se najednou ozval zamyšleným hlasem: „Jenom tak mě napadlo, pane… Jak často ta svíčka, která nikdy nezhasíná… nezhasíná?“

Šmidlín polkl kousavou odpověď. Z jakéhosi důvodu cítil, že kdyby tomu hochovi neodpověděl, dříve nebo později by se všechno jen zkomplikovalo.

„Svíce, která hoří věčně, přestala věčně hořet už třikrát od okamžiku, kdy jsem se stal svícným, hochu,“ odpověděl. „To je rekord!“

„Takový úspěch by vám mohl každý jen závidět, pane.“

„To si, sakra, myslím! A to bez ohledu na všechny ty podivnosti, které se tady v poslední době dějí.“

„Vážně, pane?“ zajímal se Sráž. „Děje se tady něco divnějšího než obvykle?“

„Mladý… muži, tady se pořád dějí divnější věci než obyčejně.“

„Jeden z kluků z přípravny mi řekl, že se včera všechny záchody na tesseraktickém[3] podlaží proměnily v ovce,“ pokračoval Sráž. „To bych moc rád viděl.“

„Na tvém místě bych se nepouštěl dál než do přípraven,“ varoval ho rychle Šmidlín. „A s tím, co dělají naši gentlemani, si nedělej starosti. Jsou to nejchytřejší mozky na světě, to ti říkám rovnou. Kdyby ses jich zeptal třeba…“ odmlčel se a chvilku vymýšlel něco neobyčejně těžkého, „kolik je 864 krát 316…“

„273 024,“ odpověděl Sráž bez nejmenšího zaváhání polohlasem.

„Cože?“ podíval se na něj nechápavě Šmidlín, protože vlak jeho myšlenek náhle vykolejil.

„Já si jen tak nahlas přemýšlím, mistře,“ odpověděl Sráž.

„Aha. Dobrá. No… to je prostě ono, chápeš? Ty se na něco zeptáš, a oni ti natotata odpoví. Nejbystřejší mozky na světě,“ opakoval Šmidlín, který věřil na to, že čím častěji bude slova opakovat, tím budou znít pravdivěji. „Nejbystřejší mozky. Nejlepší mozky! A všechny se zabývají záležitostmi vesmíru. Nejlepší mozky!“

~~~

„No, byla to legrace,“ řekl Vzoromil Výsměšek, arcikancléř Neviditelné univerzity, a vrhl se do rozměrného křesla v univerzitním Mágorlíku s takovou silou, že ho pera málem vymrštila zpět. „Někdy si to musíme zopakovat.“

„Určitě, pane. To uděláme. Tak za sto let,“ prohlásil nový mistr Starých tradic poněkud blazeovaně a pomalu obracel listy ve své velké knize. Nakonec našel list s nadpisem Hon na Megapoda, zapsal datum a čas potřebný k objevení řečeného Velkonoha a připojil svůj ozdobný podpis: Rozšafín Ctibum.

„Co je to vlastně zač, ten megapod?“[4] vmísil se do řeči profesor Neurčitě mlhavých studií a dolil si portské.

„Nějaký druh ptáka, myslím,“ odpověděl mu arcikancléř a mávl rukou k nápojovému vozíku. „Dám si taky.“

„Originální megapod byl nalezen ve spíži druhého komorníka,“ ozval se mistr Starých tradic. „Uprchl uprostřed večeře a vyvolal to, co můj předchůdce před jedenácti sty lety nazývá…“ nahlédl do knihy, „aha, tady… ‚merendou hrkotnou a mumrajnou piškuntálií, antož všichni členové sboru se pustili do jeho pronásledování skrze budovy univerzitní s neobyčejným nadšením a mnohou veselostí‘.“

„Ale proč?“ nechápal vedoucí katedry Posmrtné komunikace a hbitě se zmocnil karafy plné kvalitního alkoholu, která ho právě míjela.

„No, proč. Nemůžete nechat megapoda jen tak volně pobíhat kolem, doktore Zďáblíkove,“ odpověděl mu Výsměšek. „To vám přeci řekne každý.“

„Ale ne, já myslel, proč to musíme každých sto let dělat znovu?“ podíval se na něj vedoucí katedry Posmrtné komunikace.[5]

Starší pAsák odvrátil obličej a zamumlal: „Ach, u všech bohů…“

„Je to tradice,“ vysvětloval profesor Neurčitě mlhavých studií a začal si balit cigaretu. „Musíme mít nějaké tradice.“

„Tradice jsou tradiční,“ přikývl Výsměšek. Mávl na jednoho ze sloužících. „A musím otevřeně přiznat, že díky téhle mně pěkně vyhládlo. Mohl byste, prosím, donést sýrová prkénka, pro každého jedno? A, hm, nějaký ten studený rostbíf, pár plátků šunky, aha, a samozřejmě nezapomeňte pečivo a vozík s omáčkami a nakládanou zeleninou.“ Pak se rozhlédl. „Chce někdo něco dodat?“

„Myslím, že bych si docela rád pohrál s kouskem nějakého ovoce,“ ozval se profesor Nevysvětlitelných úkazů. „Co vy, knihovníku?“

„Ook,“ zabručela postava přehrabující polena v krbu.

„No, samozřejmě,“ přikývl arcikancléř a mávl rukou na vyčkávajícího sluhu, „takže vozík s ovocem také. Dohlédněte na to, prosím, Dolpůlko. A… co kdyby to nahoru přivezlo to nové děvče? Měla by si na Mágorlík pomalu zvykat.“

Bylo to, jako kdyby najednou pronesl magické zaklínadlo. Místnost, jejíž strop se téměř ztrácel v kotoučích namodralého dýmu, se najednou zaplnila jakýmsi zvláštním, těžkým a zaměstnaným mlčením, které bylo způsobeno zasněnými úvahami. Je ovšem třeba říci, že jen v nemnoha případech to byly úvahy vyvolané dávnými vzpomínkami.

To nové děvče… Už při té pouhé myšlence se všechna postarší srdce nebezpečně rozbušila.

Do denního života NU jen zřídkakdy zasáhla krása. Byl plný mužskosti, mužného odéru starých ponožek a dýmkového kouře, a pokud můžeme soudit podle všeobecného nechutenství mágů k čištění dýmek, jejich ochota k výměně ponožek jistě nebyla o nic větší. Paní Vidláková, správcová a hospodyně, ta s chřestícím svazkem klíčů u pasu a v rozlehlém skřípajícím korzetu, což byly zvuky, při jejichž zaslechnutí profesor Neurčitě mlhavých studií pravidelně omdléval, si vždy vybírala svůj personál osobně. Dávala si velmi záležet na tom, aby síly, které přijímala, přestože to byla výhradně děvčata, nebyly zase děvčaty příliš, aby tíhly k práci, čistotě a počestným zvykům, byly spíše kulaté a měly červené tváře, zkrátka a dobře, aby to byla děvčata, která se většinou oblékají do tlustých, doma utkaných látek. Nikdy jste je nenašli daleko od trouby s jablečným koláčem. To mágům, kteří se od jablečného koláče sami velmi neradi vzdalovali, vyhovovalo, i když na doma tkané látky měli názory rozdílné.

Proč tedy hospodyně zaměstnala Julii? Na co v té chvíli myslela? To děvče se objevilo na Univerzitě jako nová planeta v sluneční soustavě, a nebeské váhy se poněkud rozkolébaly. A jak se pohybovaly, Julie postupovala.

Na základě vžitých zvyklostí a praxe žili mágové v celibátu, teoreticky proto, že ženy jsou rušivý element a mají nezdravý vliv na magické orgány, ale stačil jeden týden Juliiny přítomnosti, aby se mnoho členů univerzitního sboru stalo oběťmi (povětšinou) neznámého roztoužení a podivných snů, zatímco jiní si náhle uvědomili, že některé věci jsou tvrdé, jenže nic z toho se nedalo postihnout konkrétně. Byla obdarována něčím, co překračovalo hranice obyčejné krásy. To, co s sebou nosila, bylo přímo destilací krásy, která ji obklopovala a šířila se všude vůkol. Když procházela kolem, cítili mágové neodolatelnou touhu psát verše a nakupovat květiny.

„Možná vás bude zajímat, pánové,“ ozval se mistr Starých tradic, „že dnešní noci to byl nejdelší hon zaznamenaný v historii této tradice. Řekl bych, že dlužíme poděkování dnešnímu megapodovi…“

Uvědomil si, že jeho slova doléhají k hluchým uším. „Ehm… gentlemani?“

Zvedl hlavu. Všichni mágové s oduševnělými výrazy sledovali to, co se právě odehrávalo v jejich hlavách.

„Gentlemani?“ řekl znovu a tentokrát se ozval sborový povzdech, jak se mágové probírali z náhlého záchvatu denního snění.

„Co jste říkal?“ zeptal se arcikancléř.

„Právě jsem konstatoval, že dnešní megapod byl bezpochyby rekordní, arcikancléři. Byl to Mrakoplaš. Je třeba říci, že mu úřední čelenka megapoda padla skvěle. Myslím, že si šel lehnout.“

„Cože? Aha, tohle. No, dobrá. Samozřejmě. Provedl to dobře, ten chlap,“ odpověděl Výsměšek a mágové jeho slova doprovodili pomalým tleskáním a klepáním do stolků, což je způsob, jakým vyjadřují muži jistého věku, třídy a objemu ocenění. To doprovázeli voláním „Skvělá práce!“, „Výborně!“ a „Umí!“ Pohledy všech mágů ale lpěly na dveřích a jejich uši se napínaly, aby co nejdříve zaslechly hrkání vozíku, které ohlásí příchod nového děvčete a, samozřejmě, také sto sedmi druhů sýra, více než sedmdesáti rozličných nakládaných zelenin, omáček, čatní a dalších pikantních příloh. Nová dívka mohla být přímo vzorovým vtělením krásy, ale na NU nebylo místo pro muže, který by dokázal zapomenout na svůj sýr.

No, pomyslel si Rozšafín a sklapl svou knihu, rušivý element, to ona rozhodně je, a univerzita jich právě v téhle době alespoň pár potřebovala. Od chvíle, kdy odešel děkan, byla situace složitá, ano, přímo ošemetná. Kdo kdy slyšel o tom, že by na NU někdo rezignoval na svou funkci a odešel? To bylo něco, co se prostě nikdy nestává! Někdy lidé odcházeli kvůli něčemu nečestnému, to ano, v rakvi, několikrát i v kouscích, ale v rezignacích tady žádné tradice nebyly. Místo na Neviditelné univerzitě všem vydrželo až do smrti a mnohokrát i dlouho po ní.

Úřad mistra Starých tradic nevyhnutelně padl na Rozšafína Ctibuma. Mladý mág měl totiž sklony brát na sebe všechny funkce a úřady, o nichž si myslel, že vyžadují člověka, který věří, že se věci mají odehrávat v určený čas a čísla dávat smysl.

Bohužel, když se vydal za starým mistrem Starých tradic, kterého, a na tom se všichni shodli, už nějaký čas nikdo neviděl, zjistil, že je ten člověk už dvě stě let mrtvý. To nebylo celkem nic neobvyklého. Rozšafín, po všech těch letech na Univerzitě, pořád ještě nevěděl, jak je ve skutečnosti velká. Jak byste mohli sledovat jednotlivce v objektu, kde stovka studoven sdílela jediné okno, ale jen když jste se dívali zvenčí, nebo kde některé místnosti v noci opouštěly své dveře, nepozorovaně putovaly spícími sály a končily tak, že se zaparkovaly někde úplně jinde?

Mág si mohl ve své vlastní studovně dělat, co se mu zlíbilo, a za starých časů to většinou znamenalo kouřit, na co jste měli chuť, a bez rozpaků a omluv vypouštět libovolné množství větrů. V dnešních dnech to znamenalo vestavět si tam příslušnou sadu oblíbených rozměrů. Dělal to dokonce i arcikancléř, a to znamenalo, že proti tomu mohl Rozšafín jen velmi těžko protestovat. Výsměšek měl třeba v koupelně skoro kilometr dlouhý kus pstruhového potoka a tvrdil, že když se mág vybije ve svém pokoji, netropí pak nepravosti jiné a jinde. A jak každý věděl, měl pravdu. Jenže to takového mága většinou dostalo do nějakých ošklivých trablů.

Rozšafín Ctibum to zatím pominul, protože teď považoval za své životní poslání přikládat na oheň, díky němuž Vzoromil Výsměšek vřel a bublal, a udělat tak z Univerzity šťastné místo. Tak jako se v chování psa odráží nálada jeho pána, tak se v dění Univerzity odráželo chování jejího arcikancléře. Všechno, co teď mohl udělat, jako jediná osoba, která si podle vlastního soudu zachovala zdravý rozum, bylo řídit loď věcí nejlépe, jak dovedl, vyhýbat se s ní peřejím, zahrnujícím mimo jiné i osobu dříve známou jako děkan, a hledat způsoby, jak zaměstnat arcikancléře natolik, aby se jemu, Rozšafínovi, nepletl pod nohy.

Ctibum se právě chystal odložit Knihu tradic, když se několik těžkých listů samo od sebe otočilo.

„To je zvláštní.“

„To nic neznamená, tyhle staré knihy mívají velmi tuhou vazbu,“ mávl rukou Výsměšek. „Někdy si žijí svým vlastním životem.“

„Slyšel z vás někdo o profesorovi H. F. Podtáhlovi, kterému se říkalo doktor Erratamus?“[6]

Všichni přítomní mágové přestali pozorovat dveře a začali se rozhlížet jeden po druhém.

„Tak co, napadá někoho z vás něco?“ rozhlížel se po nich Výsměšek.

„Ani ťuk,“ potřásl po chvilce hlavou lektor Zaniklých run s úsměvem.

Arcikancléř se otočil vlevo. „A co vy, děkane? Vy přece znáte starého –“

Ctibum zasténal. Zbytek mágů zasténal, zavřel oči a zapřel se ve svých klubovkách. Tohle by mohlo být ošklivé. Výsměšek chvíli upíral pohled na dvě prázdné židle; na každém ze dvou kožených sedáků byl pořád ještě vidět zřetelný otisk jedné poloviny zadku. Jeden nebo dva z přítomných si rychle stáhli klobouky do obličeje. Od té chvíle už uběhlo pár týdnů, ale zatím se to ani v nejmenším nezlepšilo.

Pak se arcikancléř zhluboka nadechl a zařval: „Zrádče!“, což byla strašlivá věc, když jste z ní obvinili dva důlky v kůži.

Profesor Neurčitě mlhavých studií strčil loktem do Rozšafína Ctibuma, aby mu naznačil, že právě on je zase obětí vybranou pro dnešní den.

Zase.

„A opustil nás pro pár mizerných tolarů!“ oznámil Výsměšek všeobecně celému světu.

Rozšafín si odkašlal. Tajně doufal, že hon na megapoda odvede arcikancléřovy myšlenky od tohoto choulostivého tématu, ale Výsměškova mysl se vracela k nepřítomnému děkanovi se stejnou nevyhnutelností, s níž se jazyk vrací do mezery po vytrženém zubu.

„Ehm, tedy… ve skutečnosti myslím, že jeho gáže je přinejmenším –“ začal, ale při náladě, ve které Výsměšek byl, nebyla žádná odpověď správná.

„Odměna? A odkdy mágové pracují za mzdu? Jsme čistě vědecká instituce, pane Ctibume! Nezajímáme se o obyčejný mrzký mamon!“

Naneštěstí byl Rozšafín Ctibum logický myslitel, který se v okamžicích mentálního zmatku uchyloval k logice a pravdě, což ovšem bylo při jednání s rozzuřeným arcikancléřem, řečeno správným akademickým výrazem, na pendrek. Navíc v takových chvílích zapomínal uvažovat takticky, natož strategicky, a to byla v jednání s kolegy mágy velká chyba. A na první chybu pravidelně navázal další, totiž tou, že přivolal na pomoc selský rozum.

„To je tím, že my vlastně nikdy za nic moc neplatíme,“ prohlásil, „a když už někdo náhodou potřebuje nějaké ty drobné, tak si prostě sáhne do toho velkého džbánu –“

„Jsme součástí samotné matérie vesmíru, pane Ctibume! Bereme si jen to, co potřebujeme! Nechceme bohatství! Rozhodně nepřijímáme nějaká ‚životně důležitá místa, která jsou odměňována velmi atraktivní odměnou‘, ať už to znamená cokoliv, ‚a další požitky včetně velkorysé penze‘! Penze, slyšíte? Kdy jste slyšel o tom, že by šel mág do penze?“

„No… doktor Našeptával –“ začal Rozšafín, který se nedokázal přemoci.

„Ten odešel, aby se oženil!“ vyštěkl na něj Výsměšek. „To není žádná penze, to je něco jako zemřít!“

„A co doktor Domjiřička?“ pokračoval Rozšafín.

Lektor Zaniklých run ho kopl do kotníku, ale Ctibum jen vyjekl „Au!“ a pokračoval. „Ten odešel s ošklivým případem mravenčí práce, pane!“

„Kdo nesnáší teplo, ať neleze za kamna,“ zabručel Výsměšek. Věci se začaly poněkud zklidňovat a špičaté klobouky se začaly pomalu zvedat. Arcikancléřovy záchvaty většinou trvaly jen několik minut. Bylo by to mnohem příjemnější, kdyby nebylo skutečnosti, že mu zhruba v pětiminutových intervalech něco náhle připomnělo to, co považoval za děkanovu černou zradu. Děkan se totiž ucházel o nové místo na jiné univerzitě, které si zcela prozaicky našel v inzertní části novin, uspěl, a tak odešel. Tak se ovšem mágský šlechtic nechová. Nesedne si před skupinu obchodníků s textilem, zelinářů a ševců (to všechno jsou samozřejmě skvělí lidé, o tom není pochyb… é… sůl země a tak dále… ale přesto…), aby se dal posoudit a ohodnotit jako nějaký čistokrevný teriér (určitě mu počítali i zuby!). Neudělal nic jiného, než že zradil celé mágské bratrstvo, to udělal –

Na chodbě se ozvalo skřípění koleček a všichni mágové se v očekávání napřímili. Dveře se otevřely dokořán a dovnitř vjel první přeplněný vozík. Všechny pohledy se zaostřily na služebnou, která ho tlačila, a zazněla řada vzdechů. Pak zazněla řada dalších vzdechů, když mágové zjistili, že to není ta, kterou čekali.

Nebyla ošklivá. Dala by se nejspíše popsat jako domácký typ, a mluvíme tady o hezkém domově, čistém a spořádaném, s pnoucími růžemi kolem dveří, nápisem „Vítejte“ na rohožce a s jablečným koláčem v troubě. Jenže myšlenky přítomných mágů se v tomto okamžiku nepohybovaly kolem jídla, i když někteří z nich tak docela nevěděli proč.

Bylo to vlastně velmi příjemně vyhlížející děvče, i když její hruď byla očividně navržena pro dívku o půl metru vyšší, ale tahle nebyla Ona.[7]

Mágové byli rozčarovaní, ale viditelně pookřáli, když se do místnosti pomalu vsunula celá karavana vozíků. Na pozvednutí nálady nebylo nic lepšího než malá svačinka ve tři ráno, to věděl každý.

Dobrá, pomyslel si Rozšafín Ctibum, aspoň jsme přežili večer, aniž se něco rozbilo. Rozhodně lepší než v úterý.

Lhostejně listoval knihou, pro případ, že by tam našel ještě nějaké vhodné rozptýlení.

V každé organizaci je známá skutečnost, že když je nutné rychle udělat nějakou práci, je třeba ji zadat někomu, kdo už je maximálně vytížený. To se stalo příčinou mnoha vražd a v jednom případě i smrti jednoho staršího ředitele způsobené tím, že měl příliš často zasunutou hlavu v omezeném prostoru kartotéky.

Na NU byl tímto maximálně vytíženým člověkem Rozšafín Ctibum. Naučil se to mít rád. Tak především, většina prací, které mu byly zadány, vlastně žádnou práci nevyžadovala a většině starších mágů bylo jedno, když něco nebylo hotovo, pokud to nemuseli být oni, kdo to neudělal. Rozšafín Ctibum navíc většinou dokázal vymyslet různé drobné, ale efektivní systémy, jak ušetřit čas. Byl například velmi pyšný na systém, jímž vedl zápisy ze schůzek. Vymyslel ho ve spolupráci s Hexem, myslícím strojem univerzity, jehož užitečnost neustále vzrůstala. Podrobná analýza uplynulých minut spojená s Hexovou výjimečně dokonalou schopností prognostiky odhalila, že když se vezme v úvahu řada základních daných údajů, jako jsou běžné předměty jednání (což ovšem Rozšafín kontroloval), členové jednotlivých výborů, čas od snídaně do svačiny, čas od svačiny do oběda a tak dále, dá se ve většině případů zápis z jednání vyhotovit předem.

Vzato kol a kolem, byl si jistý, že v udržování základního kurzu NU, která si zvolila cestu přátelské, dynamické stagnace, odvádí více než svůj díl práce. Když si představil, jak by mohl vypadat kurz alternativní, cítil se za svou snahu udržovat věci tak, jak jsou, více než odměněn.

Jenže něco takového jako list knihy, který se obrátí sám od sebe, považoval Rozšafín Ctibum za anomálii. Zatímco kolem něj sílily zvuky povečeřní předsnídávky, uhladil stránku a pustil se do čtení.

~~~

Když se Julie konečně objevila v Noční kuchyni, byla by jí Gustýna s velkou chutí rozbila o její sladkou prázdnou hlavinku nějaký ten talíř. Rozhodně si dopřála to potěšení, že o tom velmi seriózně uvažovala, ale bylo zbytečné ztrácet nervy, protože cíl jejích úvah prakticky nevnímal, co si o něm myslí ostatní. Ne že by byla Julie zlá, bylo to prostě tím, že jí dělalo velké potíže vstřebat představu, že by na ni někdo mohl být nepříjemný.

Takže si Gustýna vystačila s klasickým: „Kdepak jsme byli? Paní Vidlákové jsem řekla, že se ti udělalo špatně a šla jsi domů. Tvůj otec si bude dělat hrozné starosti! A ostatním děvčatům se to nebude líbit.“

Julie klesla do židle pohybem tak půvabným, že málem zpíval.

„Šla jsem na fotbal, ne? Hele, hráli jsme s těma buzíkama v Šerošedý ulici.“

„Do tří do rána?“

„Ale to je přece v pravidlech! Hraje se, dokud neuplyne čas, nebo do prvního flastru, nebo prvního mrtvýho.“

„A kdo vyhrál?“

„Nevim.“

„Ty nevíš?“

„Když jsme odcházeli, akorát se hádali o nějaký zranění hlavy. A kromě toho jsem šla s Jeníkem Vohnílkem, ne?“

„Měla jsem dojem, že ses s ním rozešla?“

„No… zatáh mi večeři, ne?“

„Neměla jsi s ním chodit. To není jedna z těch věcí, které bys měla dělat.“

„Jak to víš?“ zeptala se Julie, která někdy považovala otázky za odpovědi.

„Tak laskavě umyj nádobí, ano?“ řekla Gustýna. A já to po tobě budu muset udělat znovu, pomyslela si, když se její nejlepší přítelkyně loudavě vydala k dlouhé řadě velkých kamenných dřezů. Julie nádobí doopravdy nemyla, poskytovala mu jen něco jako lehký křest. Mágové nepatřili k těm zhýčkaným lidem, kteří by si všimli skvrny od zaschlého vejce, která na talíři zůstala od včerejška, ale paní Vidláková ji dokázala zahlédnout z vedlejší místnosti.

Gustýna měla Julii upřímně ráda, i když občas přemýšlela proč. Vyrostly a dospívaly spolu, to je pravda, ale Gustýnu vždy znovu překvapovalo, jak Julie, která byla tak krásná, že když procházela kolem, většina mužů byla nervózních a někteří mladší občas omdlévali, může být ve většině věcí tak… hloupá a nevzdělaná. Ve skutečnosti to byla Gustýna, kdo dospěl. Julií už si nebyla tak jistá; občas to vypadalo, jako kdyby spolu sice vyrostly, ale Gustýna dospěla za obě.

„Podívej, musíš trochu přitlačit, to je všechno,“ vyštěkla na Julii po několika vteřinách tichého namáčení a vzala Julii kartáč z dokonalé ruky. Když nakonec mastná voda odtekla do odpadu, pomyslela si: „Udělala jsem to zase. Dělám to pořád znovu a znovu. Po kolikáté už? Kdysi jsem si za ni dokonce hrávala s jejími panenkami!“

Pod Gustýninýma rukama získával talíř za talířem oslnivý lesk. Nic neodstraní úporné skvrny jako potlačovaná zlost.

Jeník Vohnílek! pomyslela si. Bohové, vždyť páchne kočičí močí! Je to jediný kluk natolik hloupý, aby uvěřil, že má u Julie šanci. Jaká tragédie! S takovou postavou a ona si dává rande jen s úplnými idioty! Co by si beze mě počala?

Po tomhle krátkém rozruchu zapadla Noční kuchyně zpět do zaběhnutého režimu a ty, o nichž se mluvilo jako o „těch ostatních děvčatech“, se pustily do svých obvyklých prací. Je ovšem třeba říci, že většina z nich za sebou už poměrně dávno nechala dobu, kdy byly skutečně dívkami, ale byly to dobré pracovnice a Gustýna na ně byla pyšná. Paní Kolemplotná obsluhovala sýrové prkénko a celý početný sýrový sortiment jako skutečný mistr. Miluška a Ráchel, uváděné na výplatní listině jako zeleninářky, byly šikovné a pracovité, a byla to právě Miluška, kdo přišel s oním úžasným předpisem na sýrové obložené chleby se šlehačkou a červenou řepou.

Každý znal svou práci dokonale. Každý dělal svou práci dokonale. Noční kuchyně byla spolehlivá a Gustýna milovala spolehlivost.

Měla domov, kam mohla jít, a dbala na to, aby tam alespoň jednou denně zašla, ale Noční kuchyně bylo místo, kde žila. Byla to její pevnost.

~~~

Rozšafín Ctibum upíral oči na stránku před sebou. Jeho mysl se naplnila ošklivými otázkami, z nichž první a nejošklivější byla jednoduchá: Existuje tady vůbec nějaká možnost, že by lidé přišli na to, že je to všechno moje vina? Ne. Výborně!

„Ehm, je tady něco, co jsme už taky velmi dlouho nedělali, arcikancléři,“ řekl a podařilo se mu mluvit naprosto lhostejně.

„No, a záleží na tom?“ obrátil se k němu Výsměšek a protáhl se.

„Je to tradice, arcikancléři,“ řekl Rozšafín vyčítavě. „I když bych si skoro troufl říci, že teď už je pomalu tradiční se tomu nevěnovat.“

„Tak to je fajn, nemyslíte?“ přikývl Výsměšek. „Jestliže můžeme udělat tradici z toho, nevěnovat se nějaké tradici, pak asi nemůže být ta původní tradice příliš tradiční, nemyslíte? A v čem je potíž?“

„Jde o odkaz arcikancléře Ochranky Vícevelkého,“ odpověděl mistr Starých tradic. „Díky Vícevelkého odkazu se Univerzitě velmi dobře daří. Vícevelcí byli velmi bohatá rodina.“

„Hmm. Ano, to jméno je mi nějak povědomé. Bylo to od něj hezké. A?“

„Hm, byl bych teď mnohem šťastnější, kdyby můj předchůdce věnoval některým tradicím poněkud větší pozornost,“ zasmušil se Ctibum, který věřil na to, že špatné zprávy se mají podávat po kapkách.

„Hm, byl mrtvý.“

„To ano. Možná bychom měli založit tradici pravidelné kontroly zdraví mistra Starých tradic, pane.“

„Co já vím, tak byl docela zdravý,“ odpověděl mu arcikancléř. „Akorát že byl mrtvý. Na mrtvého to byl opravdu zdravý člověk.“

„Zbyla z něj jen hromádka prachu, arcikancléři!“

„To ovšem není totéž, co být nemocný, když dovolíte,“ přel se Výsměšek, který věřil na to, že se člověk nemá nikdy vzdávat příliš snadno. „Všeobecně řečeno, jeho stav byl stabilizovaný.“

Rozšafín odpověděl: „V té závěti je totiž jistý dodatek. Na konci, tím malým písmem.“

„Ale… podívejte, Ctibume, já se nikdy těmi drobnými písmenky neunavuju.“

„Já ano, pane. Píše se tam a bude tomu tak dlouho, dokud se bude Univerzita prostřednictvím svého týmu účastnit fotbalového turnaje, neboli ‚zábavy chudých mládenců‘.“

„Zábrany chudých mládenců?“ opakoval profesor Neurčitě mlhavých studií jako ozvěna.

„To je absurdní!“ zvolal Výsměšek

„Absurdní, neabsurdní, arcikancléři, to je podmínka odkazu.“

„Ale přestali jsme se těch věcí účastnit už před léty,“ upozorňoval Výsměšek. „Divoké davy na ulicích, které se kopají, perou a ječí… a to byli hráči! A řeknu vám jedno, přihlížející diváci se chovali skoro stejně! V jednom mužstvu byly snad stovky mužů! Ta hra může trvat celé dny! Proto byla ukončena.“

„Víte, ona nikdy jako taková vlastně zastavena nebyla, arcikancléři,“ vmísil se jim do řeči starší pAsák. „My jsme to přestali hrát, to ano, a stejně tak cechy. Přestalo se to považovat za hru pro gentlemany.“

„Ať tak, nebo tak,“ trval na svém mistr Starých tradic a přejížděl prstem po psaných řádcích stránky, „takové jsou podmínky. Je tady celá řada dalších podmínek. No nazdar. To je malér! No ne, to snad ne…“

Četl dál a rty se mu bezhlučně pohybovaly. Celá místnost jako jediný muž natáhla krky.

„No tak! Ven s tím, člověče!“ zvolal Výsměšek.

„Raději bych si předtím rád ověřil několik věcí,“ prohlásil mistr Starých tradic. „Nerad bych vyvolal neopodstatněnou paniku.“ Znovu sklopil zrak ke knize. „No, ale tohle! To už je trochu –“

„O čem to mluvíte, člověče?“

„No, víte… ono to vypadá, jako kdyby… ale ne, to by nebylo fér, pokazit vám něčím takovým večer, arcikancléři,“ protestoval Rozšafín Ctibum. „Určitě to nečtu správně. To přece doopravdy nemůže znamenat – oh, nebesa! Dobří bohové…“

„No tak, Ctibume! Chtěl bych to slyšet v kostce! – Sem s tím!“ zavrčel Výsměšek. „Pokud se nemýlím, pak jsem arcikancléřem téhle instituce já! Rozhodně se to praví na té tabulce, kterou mám na dveřích.“

„To já samozřejmě vím, arcikancléři, ale bylo by ode mě velmi špatné, kdybych –“

„Vážím si toho, že mi nechcete zkazit pozdní večer, pane,“ zarazil ho Výsměšek, „ale já nebudu váhat pokazit vám celý den. Mějte to na mysli a konečně už vysypte, o čem to tady pořád mluvíte?“

„Hm, mohlo by se zdát, arcikancléři, že, ehm… Nepamatujete si někdo, kdy jsme se naposled zúčastnili té hry?“

„No?“ pozvedl Výsměšek obočí a rozhlédl se místností. „Někdo?“ Mágové si chvilku mumlali mezi sebou a tato nesrozumitelná porada nakonec došla k víceméně jednomyslnému závěru, že to bylo tak nějak před dvaceti lety plus mínus nějaký rok.

„Plus mínus kolik, ale přesně?“ zajímal se živě Rozšafín Ctibum, který takové situace nenáviděl.

„No, znáte to, řečeno tak nějak, asi kolem, možná přibližně odhadem. To je ono. Nejspíš. Znáte to.“

„Tak nějak asi přibližně odhadem? Možná nejspíš kolem?“ zamračil se Rozšafín Ctibum. „Nemohli byste být přesnější?“

„Proč?“

„Protože jestli Univerzita nehrála zábavu chudých mládenců posledních dvacet let nebo déle, přechází celé zbývající dědictví do rukou přežívajících potomků arcikancléře Vícevelkého.“

„Ale ta hra je úředně zakázaná, člověče!“ trval na svém arcikancléř.

„No, víte, ne tak docela. Ne jako taková. Je všeobecně známé, že lord Vetinari ji nemá rád, ale pokud to dobře chápu, pak kdyby se ta hra uspořádala mimo střed města a omezila se na vedlejší ulice, Hlídka by dělala, že nic nevidí. Každému je totiž jasné, že hráčů, jejich fanoušků a přihlížejících diváků bude mnohokrát víc, než kolik má Hlídka policistů na výplatní listině. Předpokládám, že pro policisty by bylo mnohem jednodušší zamhouřit oko, než si dát rozbít nos.“

„To byla velmi hezká opisná fráze, pane Ctibume,“ řekl Výsměšek. „Opravdu jste mě překvapil.“

„Děkuji vám, arcikancléři,“ přikývl Ctibum. Měl tu frázi z úvodníku Komety, kterou mágové neměli příliš v lásce, protože to, co řekli, buď nevytiskla, nebo to naopak vytiskla až s nepříjemnou přesností.

Povzbuzen dodal: „Měl bych ještě upozornit na to, že podle zákonů NU na tom zákazu vůbec nezáleží. Považuje se za samozřejmé, že mágové si takového zákazu nebudou všímat. Nejsme subjektem obyčejného občanského práva, pane.“

„Samozřejmě. Ale přesto je všeobecně vhodné uznávat civilní správu,“ zabručel Výsměšek. Mluvil teď jako člověk, který velmi pečlivě volí slova, vybírá je tak opatrně, že některá z nich, metaforicky řečeno, vytahuje jen proto, aby si je mohl lépe prohlédnout na denním světle.

Mágové přikyvovali. Oni slyšeli tohle: „Vetinari možná má své drobné slabůstky, ale je to nejpříčetnější muž, jaký seděl na trůně za celá staletí, nechává nás na pokoji a jeden nikdy neví, co všechno má v rukávu.“ Proti tomu se nedalo nic namítat.

„Tak dobrá, Ctibume, co navrhujete?“ obrátil se arcikancléř znovu k mistru Starých tradic. „Vím, že se na mě v poslední době obracíte s nějakým problémem jen tehdy, když už máte vymyšlené nějaké řešení. Já to respektuji, i když mi to připadá trošku zvláštní. Víte o nějakém způsobu, který by nás dostal z téhle kaše?“

„Myslím, že ano, pane. Myslím, že bychom mohli tak nějak sestavit mužstvo. Nikde se nemluví o vítězství, pane. Musíme jen hrát, to je všechno.“

~~~

U kotlů s voskem bylo vždycky nádherně teplo. Bohužel, bylo tam vždycky i velmi vlhko, hlučno a vládl tam zmatený chaos. To kvůli tomu, že pod stropem procházely silné svazky obrovských trubek ústředního vytápění a teplovodního rozvodu Neviditelné univerzity. Byly zavěšeny v pravidelných vzdálenostech na silných kovových obručích a vykazovaly větší či menší netěsnosti. Jenže to byl jen začátek. Vedly tam také rozměrné roury sloužící k vyrovnávání rozdílů šloudu v prostorách celé Univerzity, trubka omezovače toku antropických částic, která v posledních dnech nefungovala, jak by měla, trubky ventilací, které fungovaly špatně, protože osel onemocněl, a velmi prastaré potrubí, které bylo jediným pozůstatkem nešťastného pokusu předchozího arcikancléře zavést na univerzitní půdě komunikační systém, který by využíval cvičených kosmanů. V jistých denních časech začaly všechny ty trubky vydávat symfonii chrchlání, bublání, zurčení, poněkud znepokojivého, až živočišného sténání a kvílení a občas také těžko popsatelný kovově kvákavý zvuk, který proletěl všemi podzemními podlažími.

Všeobecná povaha ad hoc[8] sestavené konstrukce celého systému byla ještě zesílena tím, že jako ústupek hospodárnosti byla rozměrná kovová potrubí omotána starými hadry, které byly připevněny provázky a kusy drátů. Vzhledem k tomu, že některé ze zmíněných hadrů kdysi bývaly mágskými oděvy, a ať se snažíte sebevíc a dřete je při praní jakkoliv dlouho a energicky, nikdy z nich nevyperete všechna zaklínadla, občas z téhle zvláštní izolace tryskaly malé spršky pestrobarevných jiskřiček a tu a tam vypadl pingpongový míček.

Navzdory všemu se Sráž cítil mezi nádržemi doma. Bylo to zvláštní, tam nahoře, na ulicích, se mu lidé posmívali, pokřikovali na něj, že se nenarodil, ale že ho uvařili v kádi. I když mu reverend Ovísek vysvětlil, že je to nesmysl, tiše bublající vosk k mladíkovi promlouval. Cítil se tady v oáze míru.

Teď se o nádrže staral on. Šmidlín to nevěděl, protože ten se málokdy unavoval tím, aby zašel dolů. Haštal to samozřejmě věděl, ale protože za něj Sráž dělal jeho práci, znamenalo to, že on může věnovat mnohem více času kopání do plechovek na nějakém velkém smetišti a být šťastný. Názory ostatních okapalů, natož máčelů nebyly důležité. Když jste pracovali u nádrží, znamenalo to, že co se mínění pracující veřejnosti týče, že jste hlouběji než na dně. Znamenalo to, že když jste dopadli na dno popelnice, pořád ještě jste zrychlovali a zabořili jste se hluboko pod něj. Znamenalo to, že už nemáte ani charisma, které by vám umožňovalo živit se jako žebrák. Znamenalo to, že před něčím utíkáte, možná před samotnými bohy nebo vlastními démony. Znamenalo to, že když zvednete hlavu, uvidíte vysoko nad sebou ty poslední odpadky společnosti. Takže bude lepší zůstat tady dole v teplém příšeří, s dostatkem jídla, za hranicemi nepříjemných setkání a, dodal si Sráž v duchu, bez bití.

Ne, máčelové nepředstavovali žádný problém. Když to šlo, dělal pro ně to nejlepší, co mohl. Sám život je skřípl tak tvrdě, že jim nezbylo dost sil skřípnout někoho jiného. To bylo ku prospěchu věci. Když lidé zjistili, že jste skřet, mohli jste očekávat jen potíže.

Vzpomínal na slova, která na něj pokřikovali lidé ve vesnicích, když byl malý. Po slovu pak obvykle následoval kámen.

Skřet. Bylo to slovo, které na sobě neslo náklad plného vozu věcí, zavazadel a zátěží. Nezáleželo na tom, co jste řekli nebo udělali, ten vůz vás nakonec vždycky dohonil a přejel. Ukázal jim věci, které postavil, a vzápětí už je rozbíjely kameny, vesničané se na něj snesli jako smečka lovících ostřížů a ječeli na něj další slova.

To přestalo toho dne, kdy reverend Ovísek skromně a tiše přijel do města, pokud se ovšem dá malý houf chatrčí a jedna ulice tvořená udupaným blátem nazývat městem, protože on s sebou přivezl… odpuštění. Jenže toho dne nestál nikdo o to, aby mu bylo odpuštěno. V temnotě na své matraci tiše skučel troll Malta, který byl plný nářezu, švarcu, slízu a sesouváku, pročež byl v takovém stavu, že by mu z nosu vyletovaly kovové piliny, kdyby s ním Sráž nezatřásl.

Sráž si zapálil novou svíčku a roztočil svůj doma vyrobený přístrojek na nanášení vosku. Ten se spokojeně rozvrčel a plamen svíčky se položil téměř vodorovně. Věnoval své práci velkou pozornost. Dobrý okapal nikdy neotáčel svíčkou, když na ní pracoval. Neupravené svíčky, ty v surovém stavu, abychom tak řekli, jen výjimečně odkapávaly jinak než jedním směrem, a sice tím, kterým táhl průvan. Nebylo divu, že měli mágové rádi ty svíčky, které upravil Sráž. Ve svíčce, která jako by odkapávala všemi směry současně, bylo něco magicky znepokojujícího. Taková svíčka dovedla člověka vyvést z míry.[9]

Pracoval rychle a odkládal právě do přenosového košíku devatenáctou skvěle okapanou svíci, když zaslechl chřestění plechovky, která se kutálí po kamenné dlažbě chodby.

„Dobré ráno, pane Haštale,“ řekl, aniž zvedl hlavu od práce. O chviličku později přistála plechovka přesně před ním. Dopadla na plechové dno s přesností posledního kousku skládačky, který zapadl na své místo, a zůstala stát.

„Jaks věděl, že jsem to já, Skřéťo?“

„Ten váš leitmotiv, pane Haštale. A dal bych přednost oslovení Sráž.“

„A kerej že to motiv má bejt?“ ozval se mu hlas za zády.

„To je opakované hudební téma nebo akordy spojované s konkrétní osobou nebo místem, pane Haštale,“ odpověděl Sráž a opatrně vložil do košíku další dvě teplé svíce. „Mluvil jsem o vaší lásce ke kopání do plechovek. Zdá se, že jste dobré mysli, pane. Jaký jste měl den?“

„Co že to jsem?“

„Požehnala Fortuna Šerošedé ulici?“

„O čem to žvaníš?“

Sráž se rychle poněkud stáhl, bylo nebezpečné vyčnívat z normálu, nebýt vstřícný, nebýt opatrný. „Vyhrál jste, pane?“

„Houby. Zase to nevyšlo. Plejtvání časem, fakticky. Ale byl to takovej přátelák. Nikdo neumřel.“ Haštal se podíval na košík plný realisticky okapaných svíček.

„Vidim, žes těch srágor zase naflákal požehnanou votýpku, mladej!“ řekl laskavě.

Sráž znovu zaváhal, a pak velmi opatrně prohlásil: „Takže vzdor poněkud skatologickému[10] vyjádření souhlasíte s početným, i když blíže nespecifikovaným počtem voskovic, které jsem pro vás okapal?“

„Do prkenný vohrady, a todle zase mělo bejt co, Skřéťo?“

Sráž v hlavě zoufale hledal nějaký přijatelný překlad. „Udělal jsem to dobře?“ zkusil.

Haštal ho poplácal po zádech. „Jasňačka! Skvělá práce! Frajeřina! Ale musíš se naučit trochu líp mluvit, jasný? Tam, co já chodim, bys nevydržel ani pět minut. Nejspíš by tě hned někdo uzemnil půlkou cihly.“

Sráž se soustředil. „Řekl… řek bych, že něco takové… výho už se stalo,“ odpověděl.

„Nikdy jsem nedokázal pochopit, proč kolem toho lidi nadělaj takovej humbuk,“ prohlásil Haštal velkomyslně. „Tak jsme tady měli všechny ty války, no. A co? Bylo to bůhví kdy a bůhví jak daleko, no ne, a ne že by trollové a trpaslíci byli lepší než vy, že jo? Teda, to jako myslím skřety. A vo čem to všechno bylo? Prostě ste lidem podřezávali krky a kradli věci. To je tady ve městě v některejch uličkách docela civilizovaný chování.“

„Asi ano,“ pomyslel si Sráž. Když Divoký Überwald pohltila temná válka, nikdo nemohl zůstat neutrální. Možná, že tam bylo opravdu to pravé zlo, ale, a to je zvláštní, vždycky bylo na té druhé straně. Možná to bylo nakažlivé. Došlo jaksi k tomu, že ve všech zmatených historických příbězích, které se zpívaly nebo vyprávěly, byli právě skřeti popsáni jako zlí zbabělci, kteří sbírali maz z vlastních uší a vždycky byli na straně protivníka. No ano, a když pak přišel čas sepsat ty příběhy, tak jeho lidé neměli ani tu tužku.

Usmívej se na lidi. Měj je rád. Snaž se jim vycházet vstříc. Buduj si mezi nimi užitečné postavení. Měl Haštala rád. Byl dobrý v tom, mít rád lidi. Když jste měli lidi opravdu rádi, mívali na oplátku sklony mít rádi vás. Každá troška byla dobrá.

Sráž si pomyslel, že Haštalovi je historie opravdu lhostejná. Navíc si Haštal rychle uvědomil, že se vyplatí chránit někoho, kdo nejen že dokáže žít u kotlů, aniž se pokouší jíst vosk, ale udělá za vás i většinu práce, a když už se o tom mluví, tak mnohem lépe, než měl chuť udělat on sám. Kromě toho, byl více než přirozeně líný, snad s výjimkou toho, kdy došlo na kopanou, a jakýkoli fanatismus vyžadoval nemalé úsilí. Haštal procházel životem jako loukou plnou petrklíčů.

„Hledal vás tady mistr Šmidlín,“ oznámil mu Sráž. „Vyřídil jsem to.“

„Tak jo,“ přikývl Haštal, a to bylo všechno. Žádné otázky. Sráž Haštala miloval.

A teď tam Haštal stál, jako kdyby se pokoušel Sráže pochopit.

„Hele, ty, víš co?“ řekl pak najednou. „My dva teď zaskočíme nahoru, do Noční kuchyně, a dáme lehkou snídani, co ty na to?“

„Prosím, to ne, pane Haštale,“ odpověděl spěšně Sráž a málem upustil svíčku. „Myslím, že to není dobrý nápad, pane.“

„Ale di, kdo myslíš, že se o tom doví? A je tam jedna taková tlustá holka, která fantasticky vaří. Nejlepší žrádlo, jaký jsi kdy vokoštoval.“

Sráž zaváhal. Vždycky s nimi musíš souhlasit, vždycky buď užitečný, vstřícný a nikdy nikoho nesmíš vystrašit.

„No, tak dobře, já s vámi půjdu,“ přikývl nakonec.

Na leštění pánví něco je. Když leštíte velkou pánev a vzteky tlačíte tak, že v ní za chvilku vidíte vlastní tvář, a laskáte při tom myšlenku, že tou pánví někoho praštíte po hlavě, má to něco do sebe. Když Haštal vystoupil po schodech z podzemí, políbil ji na krk v zátylku a vesele zahlaholil: „Těbůh, zlatíčko, copak nám dnes v noci zbylo dobrého?“ Na to Gustýna vážně neměla náladu.

„Pro takové, jako jsi ty, Haštale Nejspíši, nic,“ odpověděla mu a odstrčila ho pánví, „a ty svoje ruce by sis měl raději rychle strčit do kapes.“

„Takže ty jsi fakt neschovala svědkovi svýho budoucího manžela vůbec nic?“

Gustýna si povzdechla. „V ohřívací troubě je zapečená kapusta s brambory, a jestli tě někdo chytí, já tě neznám,“ řekla.

„Přesně to správný jídlo pro chlapa, co makal celej den jako votrok!“ Důvěrně ji poplácal a vykročil k troubám.

„Ty jsi zase byl na fotbale!“ vyštěkla za ním Gustýna. „Jsi vždycky na fotbale! A tomu ty říkáš práce?“

Mladík se zasmál a Gustýna obrátila pozornost k jeho společníkovi, který rychle ustoupil, jako by její pohled dokázal proniknout i tou nejsilnější zbrojí.

„A taky byste se měli, hoši, umýt, když se rozhodnete vydat se sem nahoru,“ pokračovala, ráda, že má před sebou konečně někoho, kdo se na ni svůdně neušklíbá a neposílá jí polibky. „Tady se totiž připravuje jídlo!“

Sráž polkl naprázdno. Tohle byl nejdelší rozhovor, který kdy vedl se ženou, s výjimkou lady a slečny Železdravé, a to neřekl ani slovo.

„Ujišťuji vás, že se koupu pravidelně,“ zaprotestoval.

„Ale vždyť jste šedý!“

„No, někteří lidé jsou černí a jiní lidé jsou bílí,“ odpověděl Sráž, skoro v slzách. Oh, proč jenom on, hlupák, opustil bezpečí nádrží? Tam dole to bylo příjemné a jednoduché a taky tam bylo ticho, když Malta právě nebyl na kysličníku železitém.

„Ale tak to není. Vy přece nejste zombie, že ne? Vím, že ty se snaží ze všech sil, a nikdo přece nemůže za to, jak zemřel, ale nestojím o to, zažít znovu všechny ty nepříjemnosti. Každému se může stát, že pro něco ztratí hlavu, ale škvařit se v kotli? To asi není to pravé.“

„Já jsem živý, slečno,“ zněla bezmocná odpověď.

„Ano, ale živý co, to bych ráda věděla.“

„Jsem skřet, slečno.“ Než to řekl, na okamžik zaváhal. Znělo to jako lež.

„Myslela jsem, že skřeti mají rohy,“ Gustýna naklonila hlavu ke straně.

„Jenom ti dospělí, slečno.“ To byla sice pravda, ale platilo to jen pro některé skřety.

„Nechystáte se udělat nějakou ošklivost, že ne?“ pokračovala Gustýna a zamračila se.

Tohle ale rozklíčoval jako informační grimasu; řekla mu, co chtěla, a teď už to byla spíše hra, aby ukázala, kdo tady šéfuje. A šéfové si mohou dovolit být velkomyslní, zvláště když vypadáte trochu vystrašeně a dáváte najevo, že na vás udělali dojem. Zabralo to.

Gustýna řekla: „Haštale, podej panu…?“

„Sráž,“ představil se Sráž.

„Podej panu Srážovi také trochu té zapékané kapusty, ano? Vypadá napůl mrtvý hlady.“

„Mám velmi rychlý metabolismus,“ sdělil jí Sráž.

„To mi vůbec nevadí,“ zavrtěla Gustýna hlavou, „pokud to nebudete předvádět na veřejnosti. Mám dost své –“

Za zády se jí ozvala rána.

Haštal upustil talíř naložený zapékanou kapustou. Stál jako zkamenělý a zíral na Julii, která mu oplácela pohled s výrazem hlubokého znechucení. Nakonec řekla hlasem, který zněl, jako když se sypou perly: „Tak už ses vynadíval? Tedy, ty máš nervy, přijít si sem takhle s tím hadrem kolem krku! Každý ví, že vy z Šerošedé jste srágory. Brzlík by nedokázal míč do sítě donést ani v rukách!“

„Jo? Dobrá, ale slyšel sem, že ti z Parlamentní vás minulý týden pěkně převálcovali. Parlamenťáci! A o těch každej ví, že je to spolek starejch bab!“

„No jasně, nic jinýho na to říct neumíš! Ale předevčírem pustili z Pakráce Skobu Pišdokopce. Uvidíme, jak se vám, Šeráci, bude líbit, až vás pěkně převálcuje!“

„Starej Skoba? Pch! Jen ať klidně nakráčí! Kolem toho budem klidně pobíhat dokolečka a stačíme na to klusem –“

Gustýnina velká pánev s třeskem dopadla na pláty sporáku. „Tak to už stačilo, vy dva! Mám to tady do rána uklidit a nestojím o to, aby mi to tady ještě špinil ten váš hnusný fotbal, slyšíte? Ty tady počkej, holčičko, a ty, Haštale Nejspíši, ty zmiz zpátky do svého sklepa. A ten talíř tady chci mít zítra večer čistě umytý, jinak si hledej někoho jiného, u koho si vyžebráš své jídlo, jasné? A toho kamarádíčka si vezmi s sebou. Ráda jsem vás poznala, pane Sráži, ale byla bych raději, kdybyste se pohyboval v lepší společnosti.“

Odmlčela se. Sráž vypadal tak ztracený a popletený. Bohové mi pomáhejte, už zase se měním na svou vlastní matku. „Ne, počkejte,“ dodala, sehnula se, otevřela jednu z nahřívacích trub a vytáhla další velký talíř. Kuchyň naplnila vůně pečených jablek. „Tady ode mě máte takový malý pozdrav, pane Sráži. Než se ztratíte, potřebujete trochu vykrmit. A neunavujte se dělením s tím budižkničemu Haštalem, protože to je známý nenasyta a chtivec, to vám řekne každý. A teď se musím pustit do uklízení, a pokud mi vy dva nechcete pomoci, tak ven z mé kuchyně! Aha, a ten talíř chci samozřejmě taky nazpět!“

Haštal chytil Sráže za rameno. „Pojď, slyšels, co řekla.“

„Ano, ale mně by nevadilo pomoci jí s –“

„Jdeme!“

Sráž ze sebe stačil vypravit „Mnohokrát vám děkuju, slečno,“ a už ho Haštal táhl dolů po schodech.

Gustýna se dívala, jak odcházejí, a skládala při tom pečlivě hadr, kterým brala horké nádobí.

„Skřeti,“ řekla po chvilce zamyšleně. „Už jsi někdy předtím viděla skřeta, Lio?“

„Cože?“

„Už jsi někdy viděla skřeta?“

„Ne-e.“

„Myslíš si, že je to vážně skřet?“

„Cože?“

„Pan Sráž. Řekla bys, že je to skutečně skřet?“ pokračovala Gustýna tak trpělivě, jak jen dokázala.

„Jestli, tak nějakej fajnovej. Teda… mluví, jako kdyby četl knížky a tak.“

Jak Gustýna věděla, takový postřeh u Julie představoval výsledek špičkové detektivní práce. Obrátila se a ke svému úžasu zjistila, že sama Julie něco čte, nebo přinejmenším soustředěně zírá na psaná slova. „Co to máš?“ zeptala se.

„Jmenuje se to Tvůj glanc. Je to o tom, co dělají důležitý lidi.“

Začala listovat brožurkou a Gustýna nahlédla přítelkyni přes rameno. Pokud to mohla posoudit, tak se všichni důležití lidé usmívali stejně a měli na sobě oblečení naprosto nevhodné pro tohle roční období. „A proč jsou tak důležití?“ zeptala se. „Protože jsou v tom časopise?“

„Taky jsou tady Módní stránky,“ odpověděla jí Julie v mírné defenzivě. „Hele, tady se říká, že tuhle sezónu je v módě mikroužková zbroj z chromu a mědi.“

„To jsou stránky pro trpaslíky,“ povzdechla si Gustýna. „Tak pojď, posbírej si své věci a já tě doprovodím domů.“

Když čekali na koňbus, Julie stále ještě četla. Její náhlá náklonnost k tištěnému textu dělala Gustýně starosti. To poslední, o co Gustýna stála, bylo, aby se její přítelkyni do hlavy dostaly nějaké podivné nápady. V Juliině hlavě bylo tolik místa, že by se odrážely sem a tam a mohly by natropit vážné škody. Gustýna sama četla jeden ze svých laciných románů, zabalený do stránky z Komety. Četla tak, jak jedí kočky, kradmo a nenápadně, jako by byla raději, kdyby si toho nikdo nevšímal.

Zatímco se koňský potah kolébal k Dollyiným sestrám, vytáhla si z kabelky šátek a napůl nepřítomně si ho omotala kolem zápěstí. Osobně nenáviděla fotbal a všechny ty násilnosti, které ho provázely, ale bylo důležité být jeho součástí. Když jste nebyli, zvláště po nějakém velkém zápase, mohlo vás to ohrozit na zdraví. Bylo důležité ukázat v domácím rajónu správné barvy. Bylo důležité zapadnout.

Z nějakého důvodu však tahle úvaha obrátila její myšlenky ke Srážovi. Byl tak zvláštní. Dost ošklivý, ale přitom čistý. Voněl mýdlem a zdál se nervózní. Bylo na něm něco…

~~~

Atmosféra v Mágorlíku byla ledová jako tající sníh.

„To nám tady říkáte, pane Ctibume, že bychom měli přihlásit mužstvo do hry pro rváče, hulváty a kriminálníky?“ ujišťoval se profesor Neurčitě mlhavých studií. „Ale to je nemožné!“

„Nepravděpodobné ano. Nemožné? To ne,“ odpověděl Rozšafín Ctibum unaveně.

„Zcela jistě nemožné!“ přidal se starší pAsák a kývl na profesora. „To bychom si vyměňovali kopance s lidmi ze stok!“

„Můj dědeček vsítil dva góly v mači proti Šerošedé,“ ozval se Výsměšek tichým, suchým hlasem. „V těch dnech se málokomu snilo o tom, že by dali gól jediný. Mám dojem, že největší počet gólů, které zaznamenal jeden člověk, byly čtyři. A to byl samozřejmě David Nejspíš.“

Nastala tichá chvíle spěšné reorganizace myšlení a proškrtávání zásad.

„Hm, no ano, samozřejmě, to byly jiné časy,“ ozval se pak starší pAsák a hlas měl najednou sladký jako sirup. „Jsem si jistý, že se té rozpustilé hry v zájmu všeobecného veselí tu a tam účastnili dokonce i zkušení a ctihodní řemeslníci.“

„No, jestli narazili na mého dědu, tak si moc legrace neužili.“ Výsměšek se mírně ušklíbl. „Byl to zápasnický šampion. Porážel lidi v aréně za peníze, a když došlo v některé krčmě k opravdu nebezpečné rvačce, posílali pro něj, aby ji rozehnal. Samozřejmě… v jistém smyslu se rvačka tím pádem stala ještě nebezpečnější, ale to už se většina zápasících pravidelně přesunula na ulici.“

„On vyhazoval lidi z budov?“

„Jasně. Ale byl při tom slušný. Většinou to bylo z přízemí a vždycky před tím nejdříve otevřel okno. Byl to velmi jemný člověk, jak jsem slyšel. Na živobytí si vydělával tím, že vyráběl hrací skříňky, velmi dokonalé, dostal za ně několik cen. Byl naprostý abstinent, abyste věděli, a dost pobožný. Ty zápasy a rvačky, to byla jen taková okrajová záležitost. Vím zcela jistě, že nikdy neutrhl nic, co by se nedalo znovu přišít. Po všech stránkách moc slušný člověk. Naneštěstí jsem se s ním nikdy nesetkal. Vždycky jsem si přál, abych měl na starého pána nějakou památku, nějakou věcičku, která by mi ho připomínala.“

Všichni přítomní jako jeden mág sklopili pohled k Výsměškovým obrovským rukám. Měly velikost pánví. Zapraskal klouby a ozvěna praskotu se odrazila od stěn.

„Pane Ctibume, to znamená, že nám stačí utkat se nějakým jiným mužstvem a prohrát?“ obrátil se k Rozšafínovi.

„Přesně tak, arcikancléři,“ přikývl Rozšafín. „Prostě tu hru pustíme.“

„Ale když prohrajeme, to znamená, že lidé uvidí, jak jsme nevyhráli, není to tak?“

„Ano, to je pravda.“

„V tom případě bych ale řekl, že bychom měli vyhrát, nemyslíte?“

„Tedy vážně, Vzoromile, to už zachází trochu daleko,“ zasmušil se starší pAsák.

„Prosím?“ pozvedl Výsměšek obočí. „Mohl bych vám všem připomenout, že arcikancléř této univerzity je, podle univerzitního řádu, prvním mezi sobě rovnými?“

„Jistě.“

„Výborně. Dobrá, tak to jsem já. Podstatné je to slovo první. Vidím, že si něco píšete do svého notýsku, pane Ctibume?“

„Ano, arcikancléři. Snažím se zjistit, jestli bychom se neobešli bez toho odkazu.“

„Skvěle, člověče,“ přikývl starší pAsák a vrhl vzdorný pohled na arcikancléře. „Věděl jsem, že není důvod propadat panice.“

„Jsem opravdu rád, že vám mohu oznámit, že vyjdeme docela dobře a nebudeme muset prakticky nijak zvlášť omezovat výdaje,“ pokračoval Rozšafín.

„No, prosím,“ pookřál starší pAsák a vrhl na prvního mezi rovnými triumfální pohled, „vidíte, co se stane, když prostě nepropadneme panice?“

„Jistě,“ přikývl Výsměšek. S pohledem upřeným na staršího pAsáka dodal, „pane Ctibume, byl byste tak laskav a objasnil nám ostatním, co prakticky znamená to vaše ‚prakticky nijak zvlášť‘?“

„Ten odkaz je v podstatě renta,“ odpověděl Ctibum, zatímco stále psal. „Můžeme užívat poměrně vysokou částku z velmi prozíravých investic arcikancléře Vícevelkého, ale nemůžeme sáhnout na základní jmění. Přesto jsou ty příjmy dost velké na to, aby pokryly – omlouvám se, pokud nebudu naprosto přesný – osmdesát sedm celých a čtyři desetiny procenta ročního účtu za potraviny.“

Trpělivě čekal, dokud neustal všeobecný křik. Je opravdu zvláštní, pomyslel si, že většina lidí nedokáže protestovat proti číselným údajům jinak než otřepaným „musí v tom být chyba!“

„Jsem si jistý, že kvestor s těmi výpočty souhlasit nebude,“ prohlásil starší pAsák s kyselým výrazem.

„To je pravda,“ přikývl Rozšafín, „ale to jen proto, že desetinnou čárku považuje za obtížný hmyz.“

Akademici se rozhlédli jeden po druhém.

„A kdo se teď vlastně stará o naše finanční záležitosti?“ nadhodil Výsměšek.

„Od minulého měsíce? Já,“ přiznal se Rozšafín, „ale budu jen rád, když budu moci tuhle zodpovědnost předat prvnímu dobrovolníkovi, který se přihlásí.“

To zabralo. Zabralo to vždycky, bohužel. „V tom případě,“ pokračoval v náhlém tichu, „jsem vypracoval, s přihlédnutím ke kalorickým tabulkám, režim, podle kterého každý muž ústavu dostane tři výživná jídla denně –“

Starší pAsák se na něj nevěřícně zadíval. „Tři jídla? Tři jídla? Co za člověka si dává tři jídla denně?“

„Každý člověk, který si jich nemůže dovolit devět,“ odpověděl mu Rozšafín suše. „Můžeme ještě více zhodnotit naše peníze, když se zaměříme na zdravou dietu z obilovin a čerstvé zeleniny. To by nám umožnilo stále ještě si ponechat na sýrovém stole výběr alespoň tří základních druhů sýrů.“

„Tři sýry, to není výběr, to je utrpení!“ ohradil se lektor Zaniklých run.

„Nebo budeme muset sehrát ten fotbalový zápas, gentlemani,“ prohlásil Výsměšek a spokojeně zatleskal rukama. „Jediný zápas. To je všechno. Jak moc by nám to mohlo ublížit?“

„Asi jako pěst s boxerem, kterou dostanete do obličeje?“ zavrčel profesor Neurčitě mlhavých studií. „Při takových hrátkách občas někdo někoho zadupe do dláždění!“

„Kdyby všechno zklamalo, najdeme dobrovolníky v oné bezedné studnici studentstva,“ uvažoval nahlas Výsměšek.

„Možná by to lépe vystihovalo slovo márnice.“

Arcikancléř se pohodlněji usadil ve svém křesle. „Co dělá mága mágem, gentlemani? Obratnost v magii? Jistě, to každopádně, ale my, co sedíme kolem tohoto stolu, dobře víme, že pro člověka se správným myšlením není nic těžkého takovou obratnost získat. Ona to původně ani žádná magie nebyla. Dobré nebe, vždyť to dokážou i ty čarodějky! Jenže k tomu, aby někdo magii mohl používat, je zapotřebí jisté myšlení, které dokáže proniknout trochu hlouběji do podstaty světa a do systému, jak funguje, do toho, jak jeho křivolaký běh ovlivňuje osudy lidstva, a tak dále a tak dále. Krátce řečeno, měly by to být osoby, které si dokážou spočítat, že zaručená výtečná ze zkoušek stojí za krátkodobý risk a za možnost, že párkrát přeleští dláždění obličejem.“

„To nám tady vážně navrhujete, abychom někomu dali zkoušku jen za obyčejnou fyzickou zdatnost?“ ujišťoval se profesor Neurčitě mlhavých studií.

„Ne, samozřejmě nic takového. Já zcela vážně navrhuji, abychom někomu dali zkoušku za výjimečnou tělesnou zdatnost. Mohl bych vám připomenout, že jsem za tuhle univerzitu pět let vesloval, a tak jsem si vysloužil přezdívku Hnědý?“

„Zajímalo by mě, k čemu vám to bylo dobré?“

„No… mám teď na dveřích napsáno ‚Arcikancléř‘, hm? Vzpomínáte si proč? Školní rada se tenkrát rozhodla, že nadešel správný čas na to, aby v čele školy stanul člověk, který není hloupý, šílený ani mrtvý. Jistě, ani jedna z těch věcí není v normálním slova smyslu žádnou kvalifikací, ale já si občas říkám, že ty zkušenosti s vedením, taktikou a kreativními podvody, které jsem se naučil na řece, stály na mé straně. A tak jsem se za své hříchy, které si sice nepamatuji, ale musely být opravdu velmi odporné, dostal na první místo užšího výběru kandidátů, v němž byl jediný kandidát. Byly to skutečně tři sýry, pane Ctibume?“

„Ano, pane.“

„Jen jsem se ujišťoval.“ Výsměšek se naklonil kupředu. „Navrhuji, abychom dnes ráno… oprava, dnes během dopoledne informovali Vetinariho s plnou rozhodností o tom, že Univerzita má v úmyslu začít znovu hrát fotbal. A tento úkol připadá mně, protože jsem prvním mezi rovnými. Pokud by ovšem některý z vás toužil po tom, zkusit štěstí v Oválné kanceláři, stačí jen říci.“

„Určitě nás bude podezírat. Bude si myslet, že za tím něco je,“ upozorňoval profesor Neurčitě mlhavých studií.

„Ten podezírá každého. Proto je pořád ještě Patricijem.“ Výsměšek vstal. „Prohlašuji tuhle schůz… – tuhle prodlouženou svačinu… – za ukončenou. Pane Ctibume, pojďte laskavě se mnou.“

Rozšafín mu spěšně vykročil v patách. Knihy si tiskl na prsa a děkoval bohům za příležitost opustit Mágorlík dříve, než se do něj všichni pustí. Nositel špatných zpráv nebývá nikdy oblíbený, zvláště když je přináší na prázdném talíři.

„Arcikancléři, já –“ začal, ale Výsměšek si rychle položil ukazovák na rty.

Po krátké chvilce tíživého ticha se z Mágorlíku ozvalo rychlé šoupání a dupání, jako když mezi sebou mlčky zápasí několik mužů.

„To jim udělá dobře,“ řekl Výsměšek a vykročil chodbou. „Přemýšlel jsem o tom, jak dlouho jim bude trvat, než jim dojde, že je to na nějakou dobu možná naposled, kdy vidí plně naložené servírovací vozíky. Mám skoro chuť počkat si a podívat se, jak odtamtud vylezou a roucha budou mít vycpaná k prasknutí.“

Rozšafín Ctibum se na něj podíval. „Bavíte se, arcikancléři?“

„Dobré nebe, ne,“ zavrtěl arcikancléř hlavou a oči mu zářily. „Jak vás mohlo něco takového napadnout? Kromě toho musím během několika hodin říci Havelockovi, že se chystáme stát se veřejně činnými. Nevzdělaný dav, v němž si muži navzájem okopávají nohy, to je jedna věc. Ale myslím si, že se mu nebude líbit představa, že se k tomu přidáme i my.“

„To jistě, pane. Ehm, je tady ještě jedna taková drobná záležitost, taková malá šaráda, kdyby vám to ne… Kdo je Sráž?“

Ctibumovi se zdálo, že odmlka před tím, než Výsměšek odpověděl „A Sráž má být…?“, byla mnohem delší, než bylo potřebné.

„Pracuje dole u voskových nádrží, pane.“

„Jak to víte, Rozšafíne?“

„Já počítám výplaty, pane. Svícný říká, že se tam Sráž jednoho večera objevil s lístkem, že má být dole zaměstnán za minimální mzdu.“

„No a?“

„Víc toho nevím, pane, a i to jsem zjistil jen proto, že jsem se zeptal starého Šmidlína. Tvrdí, že Sráž je slušný mládenec, ale trochu divný.“

„V tom případě se tam dolů opravdu hodí, nemyslíte? Vždyť mi vlastně dohlížíme na to, jak tam zapadá.“

„To je pravda, pane, ale je to očividně skřet a, víte, je takovou zvláštní tradicí, že když do města přijdou první zástupci jiného druhu, začínají v Hlídce…“

Výsměšek si hlasitě odkašlal. „Ctibume, potíž s Hlídkou je v tom, že tam vždycky kladou zbytečně mnoho otázek. Myslím, že bychom to neměli dělat jako oni.“ Zadíval se na Rozšafína a jak se zdálo, dospěl k nějakému rozhodnutí. „Jistě víte, Ctibume, že vás tady na NU čeká oslnivá budoucnost.“

„Ano, pane,“ zabručel zasmušile Ctibum.

„Radil bych vám, abyste to měl na mysli, a vzhledem k tomu zapomněl na všechno, co se týká pana Sráže.“

„Promiňte, arcikancléři, ale to mi prostě nestačí!“

Výsměšek sebou trhl vzad jako člověk, na nějž překvapivě zaútočila dosud zcela nehybná ovce.

Rozšafín Ctibum rychle pokračoval, protože když se jednou vrhnete z útesu, vaší jedinou nadějí je bojovat za to, aby byla zrušena přitažlivost.

„Zastávám na Univerzitě dvanáct míst,“ řekl. „Dělám veškerou administrativu, všechny papíry. Dělám všechny součty. Abych vám řekl pravdu, dělám všechno, co vyžaduje byť jen špetku námahy a zodpovědnosti. A dělám to dál, i když mi na Prašnekově univerzitě nabídli místo kvestora! A to se vším všudy a vši skoro žádné, hlavně to všudy! Takže… Mohl… Byste… Mi… Věřit? Co je na Srážovi tak důležitého?“

„Ti grázlové se vás pokusili odlákat?“ vykřikl Výsměšek. „O, horší ostrých zubů hadích jest míti nevděčného děkana! Copak mu není nic svaté? Kolik vám –“

„Neptal jsem se,“ odpověděl Rozšafín tiše.

Nastal okamžik ticha, a pak ho Výsměšek několikrát poklepal po rameni.

„Problém s panem Srážem je v tom, že ho lidé chtějí zabít.“

„Jací lidé?“

Výsměšek se zadíval Rozšafínovi přímo do očí. Rty se mu začaly pohybovat. Podíval se nejdříve nahoru, pak zase dolů jako člověk, který v duchu složitě počítá.

„Nejspíš všichni,“ odpověděl.

~~~

„Prosím, vezmi si ještě kousek mého úžasného jablečného koláče,“ řekl Sráž.

„Ale vona ho dala tobě,“ odpověděl Haštal s úsměvem. „Bych pak vod ní slyšel až do smrti, že jsem ti ho sněd.“

„Ale vy jste můj přítel, pane Hašte,“ pokračoval Sráž. „A protože je to můj koláč, mohu sám rozhodnout, jak s ním naložím.“

„Ale no jo,“ zabručel Haštal a ledabyle mávl rukou. „Ale je tady jedna taková věcička, kterou bys pro mě moh udělat, páč sem hodnej šéf plnej pochopení a nechám tě makat tak dlouho, jak chceš.“

„Jistě, pane Hašte, copak?“

„Gustýna přijde do práce asi kolem poledne. Teda, abys věděl, ona z tý svý kuchyně stejně skoro nevyleze. Chtěl bych, abys tam za ní zašel a zeptal se jí na méno tý holky, co tam s ní byla včera v noci.“

„Myslíte tu, která na vás křičela, pane Hašte?“

„Jo, přesně tu,“ přikývl Haštal.

„Samozřejmě že to udělám,“ přikývl Sráž. „Ale proč se nezeptáte slečny Gustýny sám? Vás přece zná.“

Haštal se znovu ušklíbl. „Jo, to mě teda zná, a tak vim, že by mi to nikdy neřekla. Jestli to dokážu nějak odhadnout, a v tom sem dost dobrej, bude tě chtít poznat líp. Eště nikdy sem nepotkal dámu, která by dokázala tak cejtit soucit k jinejm lidem, taková je akorát vona.“

„No, na mně není nic zajímavého, co by se člověk mohl dozvědět,“ zavrtěl Sráž hlavou.

Haštal na něj vrhl dlouhý, zamyšlený pohled. Sráž nikdy nezvedl oči od práce. Haštal nikdy neviděl nikoho, kdo by se dokázal tak snadno soustředit. Jiní lidé, kteří skončili dole u voskových nádrží, byli vždycky trochu divní, byl to skoro předpoklad pro tu práci, ale tenhle malý tmavošedý chlapík byl divný tak nějak na opačnou stranu. „Hele, myslim, že bys měl víc chodit ven, pane Sráči,“ řekl.

„Ne, to ne, myslím, že by se mi to vůbec nelíbilo,“ zavrtěl Sráž hlavou, „a nezlobte se, ale dovolil bych si vás upozornit, že na konci mého jména je ‚žet‘, prosím.“

„Hele, viděls ty vůbec někdy fotbal?“

„Neviděl, pane Haštale.“

„Tak tě zejtra vemu na zápas. Já samozřejmě nehraju, ale když to jenom trochu de, neminu žádnej zápas,“ pokračoval Haštal. „Tentokrát asi ani nedojde na nože. Už brzo začíná sezóna a všichni se zahřívaj.“

„To je od vás moc hezké, pane Haštale, ale já –“

„Víš co? Tak já tě tady dole vyzvednu tak kolem jedný.“

„Ale lidé se na mě budou dívat!“ bránil se Sráž. V hlavě se mu znovu ozval hlas lady a on slyšel, jak říká: „Nesmíš vyčnívat. Vždycky buď součástí davu.“

„Ale nebudou, to mi věř,“ odbyl ho Haštal. „S tím si dokážu poradit. Užij si koláč, já mizím.“

Vytáhl z kapsy plechovku od konzervy, pustil si ji na nárt nohy, vyhodil ji trhnutím do vzduchu, znovu ji zachytil, několika drobnými pohyby nohy ji pořád ještě ve vzduchu roztočil, takže vypadala jako nějaké podivné nebeské těleso, a nakonec do ní v letu kopl tak silně, že s tichým chřestěním přeletěla nízko nad nádržemi celou temnou místností. Proti veškeré pravděpodobnosti se v letu zastavila několik desítek centimetrů od protější stěny, chvilku se ve vzduchu otáčela a pak se začala vracet a užaslý Sráž by skoro řekl, že se vrací ještě rychleji, než letěla tam.

Haštal ji jen tak ledabyle zachytil a vstrčil zpět do kapsy.

„Jak to děláte, pane Haštale?“ vrtěl hlavou žasnoucí Sráž.

„Já nad tim nikdy moc nekoumal,“ odpověděl Haštal. „Ale fakt vobčas přemejšlím o tom, jak je možný, že to nikdo jinej nedokáže. Je to prostě v tom otáčení. Nejni to těžký. Takže zejtra, jo? A nezapomeň na to méno.“

~~~

Cestování koňbusem nebylo o moc rychlejší než cesta pěšky, ale nebyli jste to vy, kdo šlapal, a byla tam sedadla a střecha nad hlavou a průvodce s válečnou sekerou, a shrnuto a podtrženo, v těch ošklivých, šedých a lezavých hodinách před úsvitem to byla hodnota, která se za dvě pence opravdu vyplatila. Gustýna s Julií seděly bok po boku, jak vůz drkotal po dláždění, kývaly se sem a tam a ztrácely se ve vlastních myšlenkách. Tedy alespoň Gustýna, Julii by k tomu stačila polovina myšlenky jediné.

Jenže Gustýna už se dávno stala expertem; dokázala skoro vždycky odhadnout, kdy se Julie chystá promluvit. Bylo to něco podobného, jako schopnost námořníků předpovědět, že se změní vítr. Byly tady jisté drobné známky a příznaky, jako kdyby každá myšlenka musela nejdřív ten překrásný mozeček zahřát a rozpohybovat, než se mohlo něco stát.

„Co to bylo za kluka, kterej si přišel pro tu zapečenou kapustu s bramborama?“ zeptala se s nonšalantním výrazem, přesněji řečeno s výrazem, který by ona za nonšalantní pokládala, kdyby věděla, že existuje takový výraz, jako je nonšalance.

„To je Haštal Nejspíš,“ odpověděla jí Gustýna. „A radím ti, aby sis s ním nic nezačínala.“

„Proč ne?“

„Je to Šerák! A rád se počítá ke známým fanouškům, ke Ksichtům! A jeho otcem byl Velký David Nejspíš! Tvůj otec by se zbláznil, kdyby se doslechl, že jsi s ním byť jen promluvila!“

„Má nádhernej úsměv,“ zasnila se Julie a v hlase jí zaznělo roztoužení, které v Gustýnině hlavě rozeznělo poplašná zařízení všeho druhu.

„Je to pěkný uličník a mizera,“ řekla pevně. „Ten je schopný všeho. A taky má hrozně nenechavé ruce.“

„A jak víš todle?“ zajímala se Julie živě.

To byla na Julii taková další zvláštní věc. Zdálo se, že mezi těmi jejími dokonalými růžovými oušky se celé hodiny nic neděje, a pak po vás najednou hodila takovouhle otázkou, která byla nejen dost přesná, ale i dost nabroušená.

„Poslyš, měla by ses snažit mluvit trochu líp,“ řekla Gustýna, aby změnila předmět hovoru. „S tím, jak vypadáš, bys mohla ulovit i mužského, kterého zajímá něco víc než jen pivo a jídlo. Jen bys potřebovala mluvit trochu kultivovaněji. Nemusíš sice mluvit rovnou jako –“

„Přejete si platit, dámy?“

Obě se podívaly na strážce. Zvedl k nim pohled a sekeru svíral způsobem, který skoro nebyl výhrůžný. Zvednout pohled pro něj nebylo nijak těžké. Majitel sekery byl velmi malý.

Gustýna sekeru jemně odstrčila z cesty. „Nemávej tady tím svým tentononc, Roberte,“ povzdechla si. „Na nás dojem neuděláš.“

„Omlouvám se, slečno Gustýno,“ řekl trpaslík a to, co bylo vidět z jeho tváře obrostlé mohutným plnovousem, zčervenalo rozpaky. „Byla to dlouhá šichta. Takže to budou čtyři pence, dámy. Omlouvám se za tu sekeru, ale v poslední době se nám rozmáhá takový nešvar, že lidé vyskakují za jízdy bez placení.“

„Toho by měli poslat tam, odkud přišel,“ ušklíbla se Julie, když pak ozbrojený průvodce vykročil za vozem. Juliin výrok Gustýnu nijak nepopudil. Pokud věděla, tak až do dneška neměla její kamarádka vlastní názor a jen papouškovala to, co kde zaslechla od jiných lidí. Nakonec ale neodolala: „Tak to by bylo do ulice u Melasového dolu. On se narodil tady ve městě.“

„Takže je to fanoušek Vačic? No, to to mohlo bejt horší.“

„Myslím, že trpaslíci se o fotbal moc nezajímají,“ zavrtěla hlavou Gustýna.

Julie ji místo odpovědi počastovala dalším kouskem otřepané lidové moudrosti, který pochytila bůhvíkde. „Teda, já si myslím, že nemůžeš bejt pravej Ankh-Morporčan a nefandit svýmu mužstvu.“ Gustýna si toho nevšímala. Přít se s Julií někdy bylo jako boxovat s mlhou. Kromě toho utrmácení koně právě míjeli jejich ulici. Obě dívky klidně vystoupily za jízdy.

Dveře do Juliina domu byly pokryty napůl oloupanou vrstvou mnoha barev, nebo spíš takovou vrstvou barev, že se za mnoho a mnoho let změnila v něco, co se podobalo měsíční krajině s drobnými pahorky i krátery. Vždycky to byla ta nejlacinější barva, jaká byla k dostání. Podívejte, můžete si dovolit koupit pivo, nebo si můžete dovolit koupit barvu a barvu pít nemůžete, pokud nejste pan Juhelín z čísla čtrnáct, který ji podle všeho pil pořád.

„Takže poslyš,“ řekla Gustýna a otevřela Julii dveře, „neřeknu tvému otci, že jsi přišla pozdě. Ale chci, abys zítra přišla opravdu brzo, jasné?“

„Ano, Gustýno,“ přikývla Julie pokorně.

„A toho Haštala Nejspíše si hleď rychle vyhnat z hlavy.“

„Ano, Gustýno.“ Další pokorná odpověď, ale Gustýna zaznamenala tu jiskřičku. Kdysi ji zahlédla v zrcadle.

Teď rychle uvařila časnou snídani pro vdovu Namačkalovou, která obývala druhou stranu domu a v poslední době se nějak necítila nejlíp. Gustýna se o ni postarala, ve stále sílícím světle přicházejícího dne udělala potřebné domácí práce, a pak se konečně sama uložila do postele.

Poslední myšlenka před tím, než sklouzla do hlubiny spánku, byla „Nekradou skřeti kuřata?“ To je zvláštní, on vůbec nevypadá jako ten typ…

V půl deváté ji probudil soused, který jí hodil na okno hrst štěrku. Chtěl, aby se zašla podívat na jeho otce, kterého popsal jako „nějakýho daremnýho“, a nový den začal. V životě si nepotřebovala koupit budík.

~~~

Proč ostatní lidé potřebují tolik spánku? Pro Sráže to byla nerozluštitelná hádanka. Sám se začínal nudit.

Tam, v Überwaldu na hradě, se vždycky našel někdo, s kým si mohl popovídat. Lady měla ráda noc a nikdy nevycházela za denního světla, natož když svítilo slunce, proto mnoho návštěvníků přijíždělo až večer. On se pochopitelně musel držet z dohledu, ale znal všechny tajné chodby, průchody, dveře a špehýrky. Vídával krásné gentlemany, vždycky oblečené v černém, a trpaslíky ve zbroji, která se třpytila jako zlatá (později mu Igor ve svém sklepě, který byl cítit solí a ozónem, ukázal, jak se vyrábí). Bývali tam dokonce i trollové, o něco vyleštěnější než ti, před kterými se naučil utíkat v lesích. Zvlášť si vybavoval jednoho z nich, který zářil jako nějaký šperk (Igor Srážovi vysvětlil, že jeho kůže je z živého diamantu). Už tohle samo by stačilo, aby se Srážovi usadil ve vzpomínkách, ale navíc k tomu ještě přibylo něco jiného. Jednoho dne seděl diamantový troll s ostatními trolly a trpaslíky u obrovského stolu, když jeho diamantové oči se náhle zvedly a zahlédly Sráže, který celou scénu pozoroval maličkou špehýrkou za stěnou na druhé straně místnosti. Sráž si tím byl naprosto jistý. Ucukl od špehýrky tak rychle, že se udeřil do týla o protější stěnu úzké chodby, v níž stál.

Naučil se znát všechna sklepení, dílny a křivolaké chodby a chodbičky na hradě Její Jasnosti. Můžeš jít, kam chceš, a mluvit, s kým chceš. Můžeš se zeptat na cokoliv, a dostane se ti odpovědi. Když se budeš chtít učit, dostane se ti vzdělání. Používej knihovnu. Otevři kteroukoliv knihu.

To byly krásné časy. Kamkoliv přišel, přestávali muži pracovat a ukazovali mu, jak se pracuje s hoblíkem a jak vyřezávat malými dláty, jak vytvořit formu a odlévat kovy, jak je cítit správně rozžhavené železo a jak z něj vykovat podkovy – i když už ne jak je připevnit, protože když vešel do stáje, začali všichni koně šílet. Jeden kdysi prokopl zadní dřevěnou stěnu kovárny.

To konkrétní odpoledne šel do knihovny, kde mu slečna Železdravá našla nějakou knihu o vůních. Přečetl ji tak rychle, že jeho oči málem nechávaly na papíře stopu. Pak ale po sobě rozhodně zanechal stopu v knihovně: na dlouhém pultu bylo zanedlouho vyrovnáno všech dvaadvacet dílů Brzdibroukova Stručného výčtu pachů a vůní, následovala Frcova Polnice aneb Hlásná trouba umění krasojezdeckého a pak, oklikou přes historickou sekci, se Sráž ponořil do oddělení folkloru, zatímco slečna Železdravá za ním pomalu šlapala na pohyblivých knihovních schodech.

Pozorovala ho s jakýmsi potěšeným úžasem. Když na hrad přišel, uměl sotva číst, ale tenhle skřetí chlapec se pustil do boje za rozšíření svého vzdělání jako boxer, který trénuje na mistrovství. Rozhodně s něčím bojoval, ale ona sama nedokázala přijít na to, co to může být, a Její Jasnost jí nic nevysvětlila. Dokázal sedět celou noc, momentálně objevenou knihu před sebou, slovník a encyklopedie při ruce, zapisovat si význam každého neznámého slova a bez oddechu bít do své vlastní nevědomosti.

Když do knihovny přišla následujícího rána, přibyl na pult ještě slovník trpasličtiny a výtisk Flétnaumovy Trollí mluvy.

Určitě není správné učit se tímhle způsobem, pomyslela si. Musí se to tam pořádně srovnat. Přece si nemůžete vědomosti jen tak házet do hlavy vidlemi. Vědění je třeba strávit. Nejde o to, abyste něco znali, ale abyste tomu rozuměli.

Pak se o tom zmínila kováři Pajšlovi, a on jí odpověděl: „Podívejte, slečno, včera ke mně přišel a řekl mi, že už předtím viděl, jak kovář pracuje, jestli by to nemohl zkusit? No, sama znáte pokyny Její Jasnosti, a tak jsem mu dal kus tyčového železa a ukázal mu kladivo a kleště, a příští minutu už s tím pracoval jako… no, jako s kladivem a kleštěmi! Vyrobil moc pěkný malý nůž, opravdu dokonalý. On totiž o věcech přemýšlí. Člověk skoro vidí, jak si to ten jeho malý ošklivý mozek obrací sem a tam. Už jste někdy dříve potkala skřeta?“

„Je zvláštní, že se na to ptáte,“ odpověděla mu. „Naše katalogy říkají, že máme jednu z těch několika vzácných kopií spisku J. V. Zvonpuka Pět hodin a šestnáct minut mezi skřety Divokého Überwaldu, ale nějak ho nemohu nikde najít. Jeho hodnota je nevyčíslitelná.“

„Pět hodin a šestnáct minut mi nepřipadá nijak dlouho,“ zabručel kovář.

„Ano, to by napadlo většinu lidí, že? Jenže podle přednášky, kterou pan Zvonpuk přednesl v ankh-morporské Společnosti rušitelů držby[11], to bylo asi o pět hodin déle, než bylo nutné. Řekl tam, že se jejich velikost pohybuje od znepokojivě velkých po odpudivě malé, úroveň jejich kultury se dá srovnat s úrovní kultury jogurtové a většinu času že tráví tím, že se snaží dloubat v nose, ale jen zhruba v polovině případů se trefí. Je to skutečně hrozné plýtvání prostorem, říkal. Způsobilo to pěkné pozdvižení. Nečeká se, že by antropolog napsal něco takového.“

„A mladý Sráž je jedním z nich?“

„Ano, a pro mě je to taky záhada. Viděl jste ho včera? Jak se zdá, je na něm něco, co děsí koně, takže včera přišel do knihovny a našel si tam starou knihu pojednávající o Koňákově slovu. To bývala tajná společnost, jejíž členové uměli připravit zvláštní oleje, po jejichž použití jsou zvířata krotká a poslušná. Pak strávil celé odpoledne v Igorově hrobce, míchal a vařil bůhvíco, a dnes ráno jezdil po nádvoří na koni! To zvíře šťastné nebylo, to vám řeknu rovnou, ale neslo ho. Vyhrál.“

„Mě překvapilo, že ta jeho malá ošklivá hlava nevybuchla!“ řekl kovář Pajšl.

„Hm!“ hlas slečny Železdravé zněl zatrpkle. „Tak to se připravte, protože objevil Školu Bjonku.“[12]

„Co to má být?“

„Ne co, ale kdo. Jsou to filozofové. No, dobrá, já říkám filozofové, ale víte…“

„Takoví ti oplzlíci,“ prohlásil Pajšl s úsměvem.

„Tedy já bych slovo oplzlíci nepoužila,“ ohradila se slečna Železdravá, a to byla pravda. Knihovnice, která byla dámou, by takové slovo v přítomnosti kováře rozhodně nepoužila, a už vůbec ne v přítomnosti kováře, který se poněkud oplzle ušklíbal. „Řekněme, dejme tomu, ‚nepříliš delikátní‘, ano?“

Když stojíte u kovadliny, je delikátnost něco, co potřebujete opravdu jen výjimečně, takže kovář vesele pokračoval: „To jsou ti, co rozebírají, co se děje, když si toho ženský dost neužijou, a doutníky, že jsou vlastně –“

„Je to takové blafání!“

„No vždyť, přesně to jsem četl!“ Kovář si hovor očividně užíval. „A Její Jasnost mu dovolila takové věci číst?“

„Samozřejmě, skoro na tom trvala. Nedokážu si představit, co si vlastně myslí.“ Nebo on, když by na to přišlo.

~~~

Haštal řekl Srážovi, že tady existuje jistá mez, pokud jde o to, kolik svíček by měl vyrobit. Když jich uděláš moc, nebude to vypadat dobře, vysvětloval mu. Špičatý klobouky by mohlo napadnout, že vlastně všechny ty lidi nepotřebujou. To Srážovi připadalo logické. Co by pak dělali Netvař, Malta a Plačtivý Muk? Kam by šli? Neměli kam! Museli žít v jednoduchém světě, vždyť i v tomhle je život velmi snadno srazil k zemi.

Zkoušel se procházet po dalších sklepeních, ale tam se toho v noci moc nedělo a lidé na něj většinou vrhali kosé pohledy. Tady Její Jasnost nevládla. Mágové jsou dost nepořádný spolek, nikde se moc neuklízelo a nikdo nežil věčně, aby pak někomu řekl co a jak, takže Sráž měl najednou k dispozici celou řadu nepoužívaných skladišť a dílen naplněných prapodivným harampádím, které mohl využívat dle libosti. A mladík se skvělým nočním viděním tam mohl najít tolik neuvěřitelně zajímavých věcí! Už zahlédl skupinku třpytníků, světélkujících mravenců, kteří někam nesli vidličku, a ke svému úžasu zjistil, že zapomenuté bludiště se stalo domovem oněch velmi vzácných domovních dravců zvaných Nepolapitelný ponožkožrout. V rozvodných rourách žilo něco, co v pravidelných intervalech mumlalo „Houk! Houk!“. Kdo ví, jaké další obludy se tady usadily?

Talíř od koláče umyl opravdu velmi pečlivě. Gustýna na něj byla hodná. Musí jí ukázat, že i on je laskavý. Bylo důležité být laskavý. A věděl, kde najde nějakou kyselinu.

~~~

Sekretář lorda Vetinariho vstoupil do Oválné kanceláře tak nenápadně, že se sotva rozvlnil vzduch. Jeho lordstvo zvedlo hlavu. „Hm, poslyšte, Važuzle, myslím, že bych měl znovu napsat do Komety. Jsem si jistý, že tady ten… první svisle, šestý napříč a devátý shora dolů se ve stejné kombinaci objevil před třemi měsíci. V pátek, řekl bych.“ Se znechuceným výrazem upustil hádankářskou stránku Komety s křížovkami na stůl. „To je celý ten nezávislý tisk.“

„Skvělá práce, pane. Do paláce právě dorazil arcikancléř.“

Vetinari se usmál. „No, zdá se, že se alespoň podíval do kalendáře. Díky bohům za to, že tam mají toho mladého Rozšafína Ctibuma. Nechte ho obvyklou dobu čekat, a pak ho hned uveďte.“

O pět minut později byl uveden Vzoromil Výsměšek.

„Arcikancléři! Jaké naléhavé záležitosti vděčím za vaši návštěvu? Datum našeho obvyklého setkání je, myslím, až pozítří!“

„Ehm, ano, jistě,“ přikývl Výsměšek. Usedl, a okamžitě se před ním na stole objevilo jedno výjimečně objemné sherry.[13] „Dobrá. Podívejte, Havelocku, skutečnost je taková, že –“

„Ze ve skutečnosti to snad byla přímo prozíravost osudu, co vás sem přivedlo už dnes,“ pokračoval Vetinari a arcikancléře více méně ignoroval. „Vyskytl se nám tady totiž problém a já bych byl rád, kdybyste mi v té věci poradil.“

„Ale ne? Vážně?“

„Pochopitelně! Týká se to té odporné hry, které říkají kopaná.“

„No tohle!“

Sklenka, která se mezitím ocitla ve Výsměškově ruce, se ani nezachvěla, Zastával svůj úřad opravdu dlouho, už od doby, kdy mág, který mrkl, zemřel.

„Je samozřejmě třeba jít s dobou, podporovat novinky,“ pokračoval Patricij a potřásl při tom smutně hlavou.

„No, my se to snažíme na druhé straně nedělat,“ zabručel Výsměšek. „To těm pisálkům jenom dodává odvahy.“

„Lidé nechápou hranice tyranie,“ pokračoval Vetinari, jako by mluvil spíše pro sebe. „Myslí si, že protože si mohu dělat, co se mi zlíbí, mohu si dělat, co se mi líbí. Jenže stačí se na okamžik zamyslet, aby každý pochopil, že to tak vůbec není.“

„No, ano,“ ožil Výsměšek, „stejné je to i s magií. Když kolem sebe budete házet zaklínadly, jako kdyby už zítra nemělo vyjít slunce, je tady poměrně velká pravděpodobnost, že už skutečně nevyjde.“

„Krátce a dobře,“ pokračoval Vetinari, stále jako by mluvil do vzduchu, „mám v úmyslu udělit té hře, tomu fotbalu, své požehnání, v naději, že její výstřelky pak dokážeme mnohem snáz kontrolovat.“

„No, s Cechem zlodějů to fungovalo,“ uvažoval nahlas Výsměšek a žasl nad svým vlastním klidem. „Když už tady musí být zločin, pak by měl být aspoň organizovaný, to jsou myslím ta slova, která jste použil.“

„Přesně! Musím se přiznat, že z mého pohledu je jakýkoliv tělesný pohyb určený k něčemu jinému než ke zlepšení tělesného zdraví, k ochraně říše a k správné činnosti zažívacího traktu barbarstvím!“

„Opravdu? A co zemědělství?“

„To je ochrana říše před vyhladověním. Ale nevidím jediný smysl v tom, když lidé jen tak… pobíhají sem a tam. A mimochodem… lapili jste svého megapoda?“

Jak to, u všech ďáblů, že o tom ví? uvažoval horečnatě Výsměšek. Spíš, kruci, jak se o tom dozvěděl? Nahlas ale odpověděl: „Samozřejmě, chytili, ale doufám, že tím nechcete naznačit, že jsme ‚jen tak pobíhali kolem‘?“

„Jistěže ne. Na to se vztahují všechny tři výjimky. Tradice jsou přinejmenším stejně důležité jako vnitřnosti, pokud ne i stejně užitečné. A zábava chudých hochů má samozřejmě i jisté vlastní znamenité tradice. Mnozí lidé by jistě zjistili, že takové prastaré tradice stojí za podrobné prozkoumání. Budu upřímný, Vzoromile. To, že osobně něco nemám rád, ještě neznamená, že mohu prosadit svou nechuť proti veřejnému tlaku. Dobře, technicky řečeno mohu, ale ne bez toho, abych při tom zašel nesmyslně a tyransky daleko. Kvůli hře? To tedy ne. Takže… jak to tak vypadá, najdeme pár skupin složených ze statných mužů, kteří do sebe budou strkat a okopávat se a kopat a kousat v chabé naději, jak tomu rozumím, že se jim podaří dopravit nějaký mizerný objekt k jakési vzdálené metě. Nevadí mi, že se při tom budou pokoušet navzájem zabít, protože to už celou věc příliš nezhorší, ale ta hra se už stala tak populární, že při ní dochází ke škodám na majetku, a to nemůžeme tolerovat. V Kometě se už na toto téma objevily poznámky. Ne, když moudrý člověk něco nedokáže změnit, musí to alespoň vhodně usměrnit.“

„A jakým způsobem to chcete udělat?“

„Tím, že tuhle záležitost předám vám. Neviditelná univerzita měla vždycky skvělou sportovní tradici.“

„Měla, to je to správné slovo,“ přikyvoval Výsměšek spěšně. „Za mého mládí jsme byli všichni tak… tak umíněně fyzičtí. Jenže kdyby mě napadlo dnes na Univerzitě navrhnout třeba jen závod v běhu s vejcem na lžíci, použili by lžíci k tomu, aby snědli vejce!“

„Ach, běda! Nenapadlo mě, že už máte vrchol fyzických sil za sebou, Vzoromile!“ prohlásil lord Vetinari s úsměvem.

Místnost, která nikdy nebyla hlučná, se náhle propadla do hlubokého ticha.

„No, poslyšte, Havelocku, to tedy zase –“ začal Výsměšek.

„Dnes odpoledne mám dohodnutý rozhovor s vydavatelem Komety,“ řekl Vetinari a hlasem mága jemně ponoukal, jak to mohl dokázat jen tak rozený politický manipulátor, jakým Patricij nepochybně byl. „A to je, jak víme, osoba, která myslí ryze městským způsobem. Jsem si jistý, že uvítá skutečnost, že jsem požádal Univerzitu, aby zkrotila démona hry zvané fotbal, a že jste se, po pečlivém uvážení, rozhodli tento úkol přijmout.“

Tak tohle dělat nemusím, pomyslel si Výsměšek opatrně. Na druhé straně je to ale přesně to, co chci a kvůli čemu jsem sem přišel a o co teď nemusím žádat, takže odmítnout by bylo přinejmenším nemoudré. Kat aby to spral! To je přesně celý on!

Nakonec se mu podařilo ze sebe vypravit: „A nenamítal byste nic, kdybychom postavili svoje vlastní mužstvo?“

„Ale samozřejmě že ne, naopak, je mé upřímné přání, abyste to udělali. Ale aby bylo jasno, Vzoromile, žádnou magii! Magie je nesportovní, pokud ovšem nehrajete proti jiným mágům, to se rozumí samo sebou.“

„Ohó, já jsem velmi sportovně založený člověk, Havelocku!“

„Kolosální! A jak se má děkan? Mimochodem, už se nám usadil na Prašnekově univerzitě?“

Výsměšek si pomyslel, že kdyby se to ptal někdo jiný, byl by to jen takový všeobecný společenský dotaz. Jenže tohle je Vetinari, že ano…

„Měl jsem příliš práce, takže jsem neměl čas to zjistit,“ odpověděl poněkud nabubřele, „ale jsem si jistý, že se tam rychle postaví na vlastní nohy.“ A dokáže se na ně podívat, aniž by musel použít zrcadlo, dodával v duchu sám pro sebe.

„Jsem si jistý, že musíte mít radost, když vidíte, jak si váš starý přítel a kolega úspěšně vede na své vlastní cestě životem,“ dodával nevinně Vetinari. „A to ještě v samotném Pseudopolisu. Musím říci, že obdivuji tvrdohlavé měšťany toho města, že byli ochotni podniknout tento vznešený pokus v tom… v té… demokracii,“ pokračoval. „Je vždycky hezké vidět, že se o to někdo znovu pokusil. A občas je to i zábavné.“

„No, něco na tom opravdu je,“ zabručel Výsměšek.

„Ano, pokud vím, tak vy, na Univerzitě, to provozujete v praxi,“ přikývl Patricij s mírným úsměvem. „Ale co se týče toho fotbalu, tak to jsme se shodli. Skvělé. Řeknu panu ze Slova, co děláte. Nadšené hráče fotbalu to bude jistě zajímat, pokud jim ovšem někdo vysvětlí všechna delší slova. Výborně. Ochutnejte to sherry. Bylo mi řečeno, že je vysoce přijatelné.“

Vetinari vstal, což bylo znamení, že úřední jednání je, alespoň teoreticky, u konce, a přešel ke čtvercovému dřevěnému stolku, jehož horní desku tvořila leštěná kamenná deska. „Ale abychom začali z jiného soudku, Vzoromile… jak se má váš mladý návštěvník?“

„Můj návštěv – Aha, vy myslíte… toho… hm…“

„Správně.“ Vetinari se usmál na leštěný kámen, jako by se s ním právě podělil o nějaký žert. „Toho, jak jste to vyjádřil, hm.“

„Chápu váš sarkasmus. Jako mág vám musím říci, že slova mají svou sílu.“

„Jako politik vám musím říci, že už to vím. Jak si vede? Zainteresované strany by to rády věděly.“

Výsměšek se podíval na malé figurky na hrací desce, jako kdyby mu naslouchaly. Jistým nepřímým způsobem to tak asi bylo. Bylo už všeobecně známo, že ruce, které pohybovaly polovinou těch figurek, žijí ve velkém hradě v Überwaldu, jsou ženské a patří vznešené dámě, která byla z větší části jen pověstí.

„Šmidlín říká, že je uzavřený do sebe. Říká také, že mu ten mládenec připadá mazaný.“

„Hm, dobrá,“ přikývl Vetinari, který, jak se zdálo, shledával na postavení hracích figurek něco velmi poutavého.

„Dobrá?“

„V Ankh-Morporku potřebujeme mazané lidi. Máme dokonce ulici Mazaných řemeslníků, ne?“

„To ano, ale –“

„Aha, takže je to souvislost, co má sílu,“ přerušil Výsměška Vetinari a obrátil se k němu s výrazem nezastíraného potěšení. „Řekl jsem už, že jsem politik? Rafinovaný, kluzký, ošidný, prohnaný, vychytralý, obratný, a samozřejmě mazaný. Slovo dobré pro každou chválu i odsudek. Mazaný… to je mazané slovo.“

„Nemyslíte, že tenhle váš… experiment možná zachází trošku daleko?“ zeptal se Výsměšek.

„Totéž lidé říkali o upírech, pamatujete? Údajně nemají žádný opravdový jazyk, ale řekli mi, že on plynně mluví několika jazyky.“

„Šmidlín se zmiňoval o tom, že mluví afektovaně,“ připustil Výsměšek.

„Vzoromile, ve srovnání se Sembýkem Šmidlínem mluví nadutě i trollové.“

„Toho… mladíka přivezl nějaký kněz, pokud vím,“ uhýbal mírně Výsměšek. „Ale co z něj bude, až vyroste?“

„Podle toho, jak to vypadá, tak profesor lingvistiky.“

„Vy víte, co myslím, Havelocku.“

„Nejspíše ano, i když nevím, jestli to víte vy. Ale je velmi nepravděpodobné, že by sám vytvořil dravou loupeživou hordu.“

Výsměšek si povzdechl. Znovu vrhl pohled na rozestavěné figurky a Vetinari si toho všiml.

„Podívejte se na ně. Zástupy, řady,“ řekl a mávl rukou k malým postavičkám, „spoutáni ve věčném konfliktu podle rozmarů hráče. Bojují a padají a nemohou se dát na útěk, protože je karabáče pohánějí kupředu, a jediné, co znají, jsou karabáče a zabij, nebo buď zabit. Tma před nimi, tma za nimi, tma a karabáče v jejich hlavách. Ale co když jednu z nich z té šachovnice vezmeš, dostaneš ji dřív než karabáče a přeneseš ji na místo, kde karabáče nejsou – co se z ní stane? Tvor. Jedna jediná bytost. Vy byste jim tu šanci odepřel?“

„Minulý týden jste dal pověsit tři muže,“ řekl Výsměšek, aniž doopravdy věděl proč.

„Každý dostal svou příležitost. Zabíjeli a dělali horší věci. Jediné, co dostaneme, je příležitost. Nedostáváme požehnání. On byl sedm let přikovaný ke kovadlině. Měl by dostat svou příležitost, nemyslíte?“

Najednou se Vetinari zase usmíval.

„Ale dost té melancholie. Těším se na to, jak vstoupíte do nové, svěží éry živých a zdravých aktivit, které se ponesou v duchu nejlepších sportovních tradic. Věřím, že tradice vám budou velkým pomocníkem a přítelem. A prosím, nedovolte, abych vás ještě dál připravoval o váš drahocenný čas.“

Výsměšek dopil sherry. Alespoň to bylo přijatelné.

~~~

Z paláce k Neviditelné univerzitě je to jen kousek cesty. Místa, která vládnou mocí, jsou si navzájem ráda na očích.

Výsměšek se vracel davy lidí, občas kývl na pozdrav někomu, koho znal, což byl v tomhle městě prakticky každý.

Trollové, pomyslel si, vycházíme i s trolly, když se teď naučili dívat se, kam šlapou. Nastoupili i k Hlídce a tak dále. Jsou to docela slušní hoši, když nepočítáme těch několik černých ovcí, a bohové vědí, že těch máme i my mezi sebou víc než dost. Trpaslíci? Ti už tady jsou celou věčnost. Dokážou být trochu záludní a uzavření jako kachní řiť… tady mírně zaváhal a upravil tuhle myšlenku na „a někdy se s nimi velmi těžce jedná“. Ale na druhé straně u nich vždycky víte, na čem jste, a navíc jsou malí, což je vždycky uklidňující, za předpokladu, že víte, co tam dole dělají. Upíři? No, überwaldská Liga střídmosti, jak se zdá, funguje. Na ulicích – nebo snad ve sklepech či kde – se, stručně řečeno, hlídají sami. Každý nereformovaný krvesaj, který se pokusil někoho ve městě zabít, se okamžitě stal terčem lidí, kteří naprosto přesně znali způsob jeho myšlení i místa, kde by se mohl ukrýt.

Za tím vším byla lady Margolotta. Byla osobou, která s pomocí diplomacie a nepochybně i řady mnohem přímočařejších prostředků uvedla znovu do pohybu věci v Überwaldu a byla v jakémsi… vztahu s Vetinarim. Věděl to každý, ale to bylo všechno, co kdo věděl. Tečka tečka tečka vztah. Nikdo ale nedokázal tečky doplnit.

Byla ve městě na diplomatické návštěvě, ale ani ty nejzkušenější vznešené matróny je nedokázaly přistihnout při tom, že by si špitali o něčem jiném, než o obchodním přátelství a mezinárodní spolupráci.

Vetinari s ní hrál dlouhé a nekonečné partie prostřednictvím semaforů, ale kromě toho už vůbec nic ne… tedy… až doteď.

A poslala mu toho Sráže, aby byl v bezpečí. Kdoví proč? Jen oni dva. Nejspíš je v tom nějaká politika.

Výsměšek si povzdechl. Jedna z příšer, úplně sama. Bylo těžké si to představit. Přicházeli v tisících, jako vši, zabíjeli všechno a požírali mrtvé, včetně těch svých. Vypěstovala je Říše zla v obrovských sklepeních, šedé ďábly bez vlastního pekla.

Jen sami bohové vědí, co se s nimi stalo, když Říše padla. Teď tady však byly přesvědčivé důkazy o tom, že někteří z nich pořád ještě žijí někde ve vzdálených kopcích. Co by mohli napáchat? A jeden z nich právě teď vyrábí svíčky ve Výsměškových sklepeních. Co z něj může vyrůst?

„Zatracený potížista?“ vyklouzlo Výsměškovi nahlas.

„Kouknou, komu říkaj potížista, vašnosto? Je to stejně tak moje cesta jako jejich, ne?“

Mág se zadíval na mladého muže, jenž vypadal, jako kdyby kradl oblečení jen na těch nejvybranějších prádelních šňůrách, i když ten potrhaný červenočerný šátek, který měl na krku, se zdál být jeho vlastní.

Byl v něm jakýsi neklid, neustále maličko měnil postoj a přesouval váhu z nohy na nohu, jako kdyby se každou chvilku mohl dát na útěk, a to zcela nepředvídatelným směrem. Navíc si pohrával s plechovkou od konzervy, kterou neustále vyhazoval vysoko do vzduchu a zase ji chytal. Ve Výsměškovi to náhle vyvolalo vzpomínky tak ostré, že bolely, ale rychle se sebral.

„Mladíku, jsem arcikancléř Neviditelné univerzity Vzoromil Výsměšek a vidím, že nosíte sportovní barvy. Jaký sport? Předpokládám, že je to fotbal?“

„No jo, a co má bejt?“ přikývl uličník, ale najednou si uvědomil, že má prázdnou ruku, zatímco na základě klasických zákonů přitažlivosti měla být plná. Plechovka při své poslední cestě vylétla vzhůru, ale nespadla a pomalu se otáčela nějakých šest metrů nad zemí.

„Bylo to ode mě trochu dětinské, uznávám,“ řekl Výsměšek, „ale potřeboval jsem, abyste mi věnoval celou svou pozornost. Rád bych byl svědkem zápasu v kopané.“

„Svědkem? Helejte, nic sem neviděl –“

Výsměšek si povzdechl. „Tedy, myslel jsem tím, že bych se rád podíval na fotbal, jasné? Pokud možno ještě dnes.“

„Voni? Sou si jistej? To bude jejich funus, vašnosto. Maj šilas?“

Nad hlavami jim něco cinklo.

„Ta plechovka teď spadne dolů a bude v ní šestipence. Tak čas a místo, prosím.“

„A jak vím, že jim můžu věřit?“ prohlásil mladík.

„To nevím,“ odpověděl Výsměšek. „Jemné mozkové pochody jsou i pro mě záhadou. Ale jsem rád, že jste o tom přesvědčen.“

„Cože?“ Mládenec se s pokrčením ramen rozhodl, že přistoupí na Výsměškovu hru, už proto, že neměl ani na snídani.

„Ulička V kličce, hned za Koňskou běhavkou, bude to maso a já jich nikdy v životě neviděl, jasný?“

„To je více než pravděpodobné,“ přikývl spokojeně Výsměšek a luskl prsty.

Plechovka spadla mladíkovi do čekající ruky. Vytřásl z ní stříbrnou minci a usmál se. „Tak teda přeju štěstí.“

„Dá se na takových podnicích sehnat něco k jídlu?“ zeptal se Výsměšek, pro nějž byl oběd posvátný.

„Jo, maj tam masový pirohy, hrachovej puding, slaný koláče s úhořema v rosolu, masovou směs zapečenou v těstíčku, humří… koláč… no, maj tam většinou pečený koláče s nějakou náplní. Prostě koláče. Kulatý, z těsta.“

„A jaký druh?“

Jeho informátor vypadal šokovaně. „Sou to koláče, šéfe. Na víc se nikdo neptá.“

Výsměšek přikývl. „Jako poslední finanční transakci vám nabízím penci, když mě necháte kopnout si do vaší plechovky.“

„Dvě penny,“ odpověděl mladík bez zaváhání.

„Ty malý podvodníku… dobrá, dohodnuto.“

Výsměšek si pustil plechovku na špičku nohy, chvilku si ji tam vyvažoval, pak ji trhnutím nohy vyhodil do vzduchu, a když padala dolů, zasáhl ji přesným prudkým kopem, kterým ji roztočenou poslal přes hlavy davu.

„To nebylo špatný, dědo,“ prohlásil mladík a vesele se ušklíbl. Pak se opodál ozval výkřik a hlas někoho, kdo volal po pomstě.

Výsměšek vytáhl ruku do kapsy a sklopil oči. „Dva tolary, abys začal utíkat, mládenče. Lepší obchod už dneska rozhodně neuděláš!“ Mladík se zasmál, sebral mu z dlaně mince a dal se na útěk. Výsměšek se rozvážně vydal na další cestu, zatímco mu léta dopadala zpět na ramena jako sníh.

~~~

Rozšafína Ctibuma našel u vývěsky před Velkou síní, kam mladý mág právě špendlil jakýsi lístek. Dělával to poměrně často. Výsměšek došel k názoru, že se pak asi z nějakého důvodu cítí lépe.

Poklepal Ctibuma po rameni, takže mladík rozsypal všechny připínáčky po dláždění.

„To je oběžník z Ankhského bezpečnostního výboru, arcikancléři,“ řekl Rozšafín a sbíral rozběhlé připínáčky.

„Tohle je magická univerzita, Ctibume. My nemáme s nějakou bezpečností nic společného. Už jen být mágem není bezpečné, a tak by to mělo zůstat.“

„Jistě, arcikancléři.“

„Ale na vašem místě bych sebral všechny ty připínáčky, opatrnosti není nikdy dost. Poslyšte… máme my tady nějakého profesora tělocviku?“

„Samozřejmě, pane. Je jím Pruhovaný Bodypsal. Zmizel, myslím, zhruba před čtyřiceti lety.“

„Zabit? V té době byl zdejší život smrtelně nebezpečný, každý se dral na místo toho před sebou, chápete?“

„Nedokážu si představit, že by někdo stál o jeho místo. Podle toho, co je známo, tak se jednoho dne vypařil v okamžiku, kdy dělal ve Velké síni kliky.“

„Vypařil? Co je to za smrt, pro mága? Každý mág by zemřel studem, kdyby se jen tak vypařil. Vždycky za sebou něco necháváme, i kdyby to měl být jen kouř. No, dobrá. Přijde čas, přijde… no, něco přijde. Nejspíš nastane všeobecné přicházení. A copak v poslední době dělá ta vaše myslící mašina?“

Rozšafín Ctibum očividně pookřál. „Abych řekl pravdu, arcikancléři, Hex právě objevil novou částici. Pohybuje se rychleji než světlo, a to dvěma směry současně!“

„A nemohli bychom ji přinutit dělat něco zajímavého?“

„Jakpak by ne! Díky ní už teď dokonale vybouchla Pulpižlowskiho teorie trans-shodností!“

„No, skvěle!“ přikyvoval vesele arcikancléř. „Důležité je, že něco vybuchuje! A až to přestane vybuchovat, pošlete Hexe najít Bodypsala nebo nějakou slušnou náhradu. Učitelé tělocviku jsou povšechně velmi jednoduché částice, takže by to nemělo být nijak složité. A svolejte zasedání Rady, sejdeme se za deset minut. Budeme hrát fotbal!“

~~~

Pravda je rodu ženského, protože pravda je spíše krásná než praktická, pomyslel si Výsměšek, když se dovnitř s bručením a funěním vhrnuli členové Rady. To by také vysvětlovalo rčení, že lež oběhne svět dřív, než si Pravda obuje boty, protože Pravda by se rozhodovala, který pár si má obout. Představa, že by nějaká žena v postavení, kdy se může rozhodovat, měla jen jeden pár bot, jde za hranice logických úvah. Je samozřejmé, že jako bohyně by měla naopak mnoho párů bot, a s nimi i mnoho možností volby – pohodlné boty na domácí pravdy, okované boty na pravdy nepohodlné a příkré, jednoduché polobotky na všeobecné pravdy a na pravdy nad slunce jasnější možná nějaké sandálky. Právě teď ale bylo ze všeho nejdůležitější, jaký druh pravdy sdělí svým kolegům, a rozhodl se, že jim neřekne celou pravdu, ale za to jen a pouze pravdu, což neodporovalo smyslu pro poctivost.

„Dobrá, tak pokračujte, co řekl potom?“

„Přistoupil na rozumné důvody.“

„Vážně? No ne! Moment, a kde je v tom háček?“

„Žádný v tom není. Chce jen, aby byla pravidla o něco tradičnější.“

„No, to snad ne! Vždyť už teď jsou prakticky prehistorická!“

„A taky by si přál, aby v tom všem univerzita převzala vedení, a to rychle. Gentlemani, za necelé tři hodiny má být sehrán jeden zápas. Navrhuji, abychom ho zhlédli. A k tomuto účelu vám doporučuji, abyste si oblékli… kalhoty.“

Po chvilce Výsměšek vytáhl hodinky, byly to jedny z těch starých, poháněných skřítkem, a byly spolehlivě nespolehlivé. Zvedl zlaté víčko a trpělivě sledoval, jak malá obludka šlape, a vlastní silou tak pohání potřebné převody. Když reptání a stížnosti po půldruhé minutě neutichly, s cvaknutím víčko zavřel. Cvaknutí zapůsobilo mnohem efektivněji než sebesilnější křik.

„Gentlemani,“ prohlásil hrobovým hlasem. „Musíme se zúčastnit hry lidu, kterého se poměrně úspěšně straníme. Viděl snad v průběhu minulých deseti let někdo z nás alespoň to, jak se ta hra hraje? Myslím, že ne. Měli bychom víc chodit ven. Podívejte, nežádám vás, abyste to udělali pro mě, nebo dokonce pro ty stovky lidí, kteří pracují na tom, aby nám umožnili život, ve kterém nepohodlí tak zřídkakdy pozvedne svou ošklivou hlavu. Ano, viděli jsme mnoho ošklivých hlav, pravda, ale večeře se nakonec servírovala vždycky. Přátelé mágové, my jsme poslední obranná linie města, to my máme město chránit přede všemi hrůzami, které by na něj někdo mohl vypustit. Pravdou však je, že žádná z nich není potencionálně tak nebezpečná jako my. Pochopitelně. Nedokážu si vůbec představit, co by se mohlo stát, kdyby mágové opravdu vyhládli. Žádám vás proto při této příležitosti, když už kvůli ničemu jinému, udělejte to pro onen dřevěný podnos s výběrem sýrů!“

V minulosti bylo proneseno mnoho vzletnějších řečí volajících do zbraně a Výsměšek by byl první, kdo by to připustil, ale tahle byla ušita na míru cílové skupině. Ozvalo se nějaké mumlání, ale bylo to něco jako námitky proti prohlášení, že je nebe modré.

„A co oběd?“ nadhodil podezřívavě lektor Zaniklých run.

„Najíme se o něco dříve,“ uklidňoval ho Výsměšek, „a bylo mi řečeno, že masové koláče, které se podávají při hře, jsou – prostě úžasné.“

Pro takovou otevřenou pravdu si Pravda ve svém botníku vybrala černé kožené boty s jehlovými podpatky.

~~~

Když Gustýna dorazila do Noční kuchyně, už tam s pyšným, i když mírně ustaraným výrazem čekal Sráž. Nejdřív si ho nevšimla, ale když si pověsila kabát na věšáček a obrátila se, tak tam stál a držel před sebou dva talíře jako štíty.

Zářily tak, že si málem musela zastínit oči.

„Doufám, že je to tak v pořádku,“ řekl Sráž nervózně.

„Co jste to udělal?“

„Potáhl jsem je stříbrem, slečno.“

„A jak jste to dokázal?“

„Víte, tam dole ve sklepeních je spousta starých krámů, slečno, a… no, umím dělat různé věci. Nezpůsobí to nikomu nějaké nepříjemnosti, že ne?“ dodával Sráž s úzkostlivým výrazem.

Gustýna se nad tím zamyslela. Nemělo by, ale u paní Vidlákové si člověk nikdy nebyl jistý. No, mohla by to vyřešit tím, že je někam schová, dokud pořádně nezajdou.

„Je to od vás hezké, že jste se s tím tak namáhal. Obvykle mi dá dost práce dostat od lidí talíře zpět. Jste skutečný gentleman,“ dodala a jeho tvář se rozzářila jako sluníčko.

„Jste moc laskavá,“ usmál se, „a moc hezká dáma s vašimi dvěma obrovskými vypuklinami na hrudi, které indikují štědrost a fekunditu –“

Ranní vzduch se najednou změnil v obrovský ledový blok. Poznal, že řekl něco špatného, ale neměl nejmenší představu co.

Gustýna se rozhlédla, aby zjistila, jestli to někdo slyšel, ale rozlehlá šerá místnost byla samozřejmě prázdná. Gustýna vždycky přicházela první a poslední odcházela. Pak řekla: „Zůstaňte tady. Neodvažujte se pohnout o jediný centimetr. Ani o centimetr! A ne abyste ukradl nějaké kuře!“ napadlo ji dodatečně.

Když vycházela z místnosti, byl div, že se za ní netáhl závoj páry. Podpatky jejích bot popuzeně cvakaly na dláždění. Tedy, něco takového! Kdo si on o sobě vlastně myslí, že je? A když už jsme u toho, kdo si vlastně ona myslela, že je on? A co si vlastně myslela, že on je?

Sklepení a klenuté prostory v podzemí Neviditelné univerzity představovaly samy o sobě malé město, a když procházela kolem, obraceli k ní pekaři a řezníci zvědavé pohledy. Teď se s nimi ovšem neměla v úmyslu zastavit, na to se ještě cítila příliš v rozpacích.

Když jste znali všechny chodby a schodiště a když ty chodby a schodiště zůstaly alespoň pět minut na stejném místě, mohli jste se dostat na kterékoliv místo Univerzity, aniž jste museli vyjít na povrch. Žádný z mágů se v tom bludišti pravděpodobně nevyznal. Nebylo mezi nimi mnoho těch, kteří by se zajímali o nudné podrobnosti domácí provozní organizace. Pch! Většina z nich si myslela, že jejich večeře vznikají magickým procesem!

Úzké kamenné schůdky vedly nahoru k malým dvířkům. Dnes už je prakticky nikdo nepoužíval. Jiná děvčata by tudy nikdy nešla. Gustýna ale ano. Dokonce i po tom, co tudy šla úplně poprvé, aby jako odpověď na zaznění zvonku doručila půlnoční banán, přesněji řečeno nedoručila, protože se s vyděšeným křikem dala na útěk, věděla, že tudy bude muset jít znovu a ne jednou. Jenže, jak říkala její maminka, nikdo nemůže za to, jak vypadá, a nemůže ani za to, že ho magická nehoda bez jeho viny proměnila v to, čím je, jak Gustýně, když přestala křičet, vysvětlila paní Vidláková. A tak Gustýna sebrala banán a vydala se přímo nazpět.

Teď už ji samozřejmě pokaždé překvapilo, jak někdo může shledávat něco divného na tom, že strážce veškerého zaznamenaného vědění NU je nazrzle hnědý a většinou visí nějaký ten metr nad svým psacím stolem. Byla si jistá, že zná přinejmenším čtrnáct významů slova „Ook!“.

Protože byl den, pěnila obrovská budova za malými dvířky pilnou činností, pokud se tak dá označit dění v knihovně. Zamířila přímo k prvnímu pomocnému knihovníkovi, kterého uviděla a který se nestačil včas otočit na druhou stranu, a požádala ho: „Potřebuju nahlédnout do slovníku vulgárních slov začínajících na F!“

Jeho nadutý pohled o něco změkl, když si všiml, že je to kuchařka. Mágové pro kuchaře vždycky našli místo ve svých srdcích, protože ta leží blízko žaludku.

„Hm, pak si myslím, že nejlepší pro vás bude Ptáčníkova kniha Omyly, které vás přivedou do rozpaků,“ odpověděl jí vesele a odvedl ji ke čtecímu pultíku, kde strávila několik poučných minut, a pak zamířila zpět stejnou cestou, kterou sem přišla. Byla o něco chytřejší a mnohokrát rozpačitější. Sráž stál pořád na místě, kde mu řekla, aby stál, a vypadal zděšeně.

„Nezlobte se, ale nevěděla jsem, co jste to řekl,“ sdělila mu a pomyslela si: takže oplývající, produktivní a úrodná. No, vlastně chápu, co ho k tomu dovedlo. Je to prostě smůla, ale to vlastně nejsem já, ne skutečná já. Alespoň si to myslím. Tedy, doufám.

„Ehm… to, co jste o mně řekl, bylo hezké,“ začala, „ale měl jste použít trochu vhodnějšího jazyka.“

„Aha, ano, moc se omlouvám,“ přikyvoval horlivě Sráž. „Pan Haštal mi o tom říkal. Nemám prý mluvit tak nóbl. Měl jsem asi říct, že máte neuvěřitelně velké k –“

„Zaražte! Tady byste měl skončit. Takže Haštal Nejspíš vás učí správnému mluvenému projevu?“

„Neříkejte mi to, tohle znám… znamená to ‚mluvit, jak mi zobák narost‘, je to tak?“ rozzářil se Sráž. „Ano, a taky mi slíbil, že mě vezme na fotbal,“ dodával pyšně.

To vedlo k nějakému vysvětlování, což zase mělo za následek, že se Gustýna zachmuřila. Hašt měl samozřejmě pravdu. Lidé, kteří neznali cizí slova, bývali poněkud popudliví, když se setkali s těmi, kteří je používali. Proto její sousedé, jako pan Stolipný a jeho kamarádi, nevěřili skoro nikomu. Na druhé straně, jejich ženy vládly poněkud větším, i když dost specializovaným slovníkem, a to díky levným romantickým knihám, které putovaly jako pašované zboží mezi kuchyněmi a prádelnou, která byla v každé ulici. Proto Gustýna znala výrazy jako pathos, vše sežehující, pompadúrka, budoár nebo labutěnka, i když pompadúrkou a budoárem si nebyla tak docela jistá, a proto se jejich používání vyhýbala. To v běžném denním životě nebylo zase tak těžké. Měla silné podezření, co by mohl dámský budoár být, a proto rozhodně neměla v úmyslu se na to nikoho ptát, dokonce ani v knihovně ne, hlavně pro případ, že by se jí pak někdo vysmál.

„A chce vás vzít na fotbal, je to tak? Pane Sráži, vy se tam budete vyjímat jako briliant v uchu pouličního metaře!“

Nikdy nevyčnívej z davu. Bylo tolik věcí, které si musel pamatovat!

„On říká, že na mě dá pozor,“ odpověděl Sráž a svěsil hlavu. „Ehm, zajímalo by mě, kdo byla ta hezká mladá dáma, která tady byla včera večer?“ dodal zoufale a byl při tom nenápadný jako moucha v mléce.

„Řekl vám, abyste se mě zeptal, že?!“

Lži. Zůstaň v bezpečí. Jenže Její Jasnost tady nebyla! A ta milá a půvabná dáma s jablečnými koláči stála přímo tady, před ním! Bylo to tak složité!

„Ano,“ přikývl pokorně.

A Gustýna překvapila sama sebe. „Jmenuje se Julie a bydlí hned v domě vedle mě, takže by se tam raději neměl ukazovat, rozumíte? Julie Stolipná, to mu řekněte a uvidíme, jestli se mu to bude líbit.“

„Máte strach, že bude naléhat?“

„Její otec nalehne na něj, až zjistí, že je Haštal fanda Šeráků!“

Sráž se zatvářil nechápavě, takže pokračovala: „Copak vážně nic nevíte? Staré páky z Šerošedé? Fotbalové mužstvo? A Dolíci, to je zase klub od Dollyiných sester. Dolíci nenávidí Šeráky a Šeráci zase Dolíky! Vždycky to tak bylo!“

„A co způsobilo, že jsou tak jiní?“

„Cože? Mezi nimi žádný rozdíl není! Jsou úplně stejní, tedy, když si odmyslíte ty jejich barvy. Jsou to dva kluby stejné ve své ničemnosti! Dolíci nosí bílou a černou a Šeráci zelenou a růžovou. A jde jenom o ten mizerný fotbal! Krvavý, obtížný, omezený, uřvaný, násilnický, tupý a pitomý fotbal!“ Z kyselé zatrpklosti v Gustýnině hlase by zkysla i smetana.

„Ale vy máte šátek Dollyiných sester!“

„Když tam žijete, je to tak bezpečnější. A kromě toho, každý podporuje své lidi.“

„Ale není to snad hra jako třeba mikádo, halma nebo Buch?“

„Ne, to tedy není! Je to spíš jako válka, ale bez laskavosti a ohledů!“

„Oh, bohové! Ale válka přece není laskavá, že ne?“

„Ne!“

„Aha, už chápu, vy jste ironická.“

Vrhla na něj kosý pohled. „No, možná jsem trochu byla,“ připustila. „Vy jste opravdu zvláštní, pane Sráži. Odkud jste vlastně doopravdy přišel?“

Znovu pocítil tu starou paniku. Buď neškodný. Snaž se vyhovět. Udělej si přátele. Lži. Ale jak se lže přátelům?

„Už musím jít,“ řekl a vydal se ke kamenným schodům. „Pan Hašt už na mě bude čekat.“

Milý, ale divný, pomyslela si Gustýna, která se za ním dívala, jak spěchal dolů po schodech. A taky chytrý. Všiml si mého šátku na věšáku o deset metrů dál.

~~~

Zvuk chřestící plechovky ohlásil Srážovi přítomnost jeho šéfa dříve, než prošel obloukem staré klenby do sklepení s nádržemi. Ostatní obyvatelé ustali ve své práci, což ovšem při jejich hlemýždím tempu časový průběh výroby ani v nejmenším neovlivnilo, a mlčky Haštala pozorovali. Ale aspoň se dívali. Dokonce i Malta vypadal, jako když je částečně při smyslech, ale Sráž si všiml slabé narezlé stružky, která mu vytékala z jednoho koutku úst. Někdo už mu zase dával železné piliny.

Plechovka vyletěla vzhůru, pak ji Haštal zachytil botou, znovu ji vyhodil nad hlavu, a plechovka pak padala k zemi šikmo, jako kdyby se kutálela po neviditelné šikmé ploše, a skončila v Haštalově nastavené ruce. Mezi přihlížejícími se ozval tlumený šum obdivu, a Malta dokonce několikrát udeřil rukou do stolu, což znamenalo, že je na tom přece jen o něco lépe. „Co tě zdrželo, Skřéťo? Plkals s Gustýnou, co? Tam nemáš šanci, kámo, dej na mý slovo. Byl jsem tam, zkusil jsem, a houby. No jo. Tam nemáš šanci, brácho.“ Pak hodil Srážovi umaštěný vak. „Hoď to na sebe a fofrem, jinak se tam budeš vyjímat jak diamant –“

„– v uchu pouličního metaře?“ předešel ho Sráž.

„No estli! Už se do toho začínáš dostávat. No tak, neflákej to, nebo přídem pozdě!“

Sráž se pochybovačně zadíval na dlouhý, opravdu velmi dlouhý zeleno růžový šátek a široký žlutý plstěný klobouk ozdobený růžovou bambulí.

„Pořádně si ho naraž, ať nejsou vidět ty tvý kornouty,“ přikazoval Haštal. „Tak, a teď sebou hodíme!“

„Ehm… ale růžová?“ nadhodil pochybovačně Sráž a pozvedl šátek.

„No, a co s ní?“

„Podívejte, není snad fotbal drsná mužská hra? Zatímco růžová, odpusťte, že to říkám, je… spíš ženská barva?“

Hašt se usmál. „Jó, to je fakt. Zamysli se nad tim. Tady seš za chytrýho ty. A taky dokážeš jít a přemejšlet najednou, to už sem zjistil. Tím seš v tom zdejším davu výjimečnej.“

„Aha, myslím, že už to mám. Ta růžová hlásí na všechny strany téměř útočné mužství, protože vlastně říká: Já jsem tak mužská, že si klidně mohu dovolit svádět tě k tomu, abys mě zpochybňoval, a tak mi poskytl záminku, abych ti jako odpověď mohla svou mužskost dokázat násilím. Nevím, jestli jste někdy četl Oflebergerovu knihu Die Wesentlichen Ungewissheiten Zugehörig der Offenkundigen Männlichkeit?“

Haštal ho chytil za rameno a obrátil ho k sobě. „Co si myslíš ty, Skřéťo?“ zasyčel a naklonil se rudou tváří na vzdálenost několika centimetrů od tváře Srážovy. „V čem je tvůj problém? O čem to mluvíš? Voháníš se desetitolarovejma slovama a skládáš je jak křížovku! Tak jak je možný, že makáš dole u nádrží, a eště k tomu pro někoho, jako jsem já? To vůbec nedává smysl! Zdrháš před Starým Samuelem? To nejni problém, pokud jsi nevodkrouh nějakou babču nebo něco takovýho, ale musíš mi to vyklopit!“

To je příliš nebezpečné, pomyslel si Sráž zoufale. Změň předmět hovoru! „Jmenuje se Julie!“ vypravil ze sebe. „Ta dívka, na kterou jste se ptal. Bydlí v tom domě hned vedle Gustýny! Opravdu!“

Haštal se zatvářil podezřívavě. „To ti řekla Gustýna?“

„Ano!“

„Kecala. Věděla, že mi to řekneš!“

„Myslím si, že by mně nelhala, pane Haštale. Je to moje přítelkyně.“

„Myslel jsem na ni celej včerejší večer,“ přiznal Haštal.

„Je to vážně úžasná kuchařka,“ přikyvoval Sráž.

„Já mluvil o Julii!“

„Hm, ano. A Gustýna mi řekla, abych vám řekl, že Juliino příjmení je Stolipná,“ dodával Sráž, který nenáviděl roli posla špatných zpráv.

„Cože? Ta holka je Stolipná?“

„Ano. Slečna Gustýna řekla, že mám zjistit, jak se vám to bude líbit, ale já poznám ironii!“

„Ale dyť to je jako najít jahodu v psím žrádle, no ne? Teda, chtěl sem říct, že Stolipnejch sou grázlové, většina z nich, podvodníci a potížisti, do jednoho, přesně ten druh, kterej by byl schopnej nacpat ti tvý rodinný šperky do chřtánu!“

„Ale vy přece nehrajete fotbal, ne? Jen se díváte, je to tak?“

„To máš, sakra, pravdu, ale já jsem fanda – Ksicht, jasný? Jsem známej ve všech rajónech. Můžeš se zeptat, koho chceš! Hašta Nejspíše zná každej! Jsem kluk Velkýho Davida Nejspíše. Každej fanda ve městě ho zná. Čtyři branky! Nikdo jinej za život tolik gólů nedal! A nikdy nezůstal nikomu nic dlužnej, vždycky vracel, co dostal! V jedny hře zved toho zkurvenýho Dolíka, kerej držel balón, a hodil ho za čáru. Můj otec fakt doved vrátit, co mu dávali, a eště jim přidal nějaký drobný!“

„Takže on byl taky grázl, podvodník a potížista?“

„Hele, to mě chceš namíchnout?“

„Ne, to bych si rozhodně nepřál, pane Hašte,“ odpověděl Sráž tak slavnostně, že se musel Haštal usmát. „Ale víte, když bojoval s mužstvy protivníků ještě větší silou, než používali oni, neznamená to, že on sám byl –“

„Byl to můj táta,“ zarazil ho Haštal. „Takže na mě nezkoušej žádný ty svý pitomý tentononc, jasný?“

„Jasné, jistě. A vy jste nikdy netoužil kráčet v jeho šlépějích?“

„Já? Aby mě přinesli domů na nosítkách? Mám rozum po svý mámě, ne po tatíkovi. Von byl fajn chlap a miloval svůj fotbal, ale fištróna moc nepobral, a ty zbytky mu ten den tekly uchem. Dolíci ho vzali do presu a dali mu to pěkně sežrat. Natvrdo. To nejni nic pro mě, Skřéťo. Já jsem mazanej!“

„Ano, pane Haštale, to se hned pozná.“

„Tak na sebe hoď ty krámy a deme, jo? Nechceme přeci nic propást, že ne?“

„Echce-e,“ opakoval Sráž automaticky a začal si omotávat krk velkým šátkem.

„Cože?“ zatvářil se Haštal nechápavě.

„Sožhe?“ opakoval Sráž poněkud tlumeným hlasem. Šátek byl opravdu velký a většinu ho měl přes ústa.

„Taháš mě za nohu, Skřéťo?“ řekl Haštal a podal Srážovi starý vytahaný svetr.

„Prosím, pane Hašte, já vážně nevím! Je tolik věcí, za které bych mohl zcela nevhodně zatáhnout!“ Nasadil si velký plstěný klobouk s růžovou bambulí. „Je to tak růžové, pane Haštale. Z nás musí mužské sebevědomí přímo tryskat!“

„Já teda nevim, co tryská z tebe, Skřéťo, ale jedno by sis měl zapamatovat. ‚Tak si poď, estli si myslíš, že seš dost tvrdej!‘ A teď to řekni ty.“

„Tak si poď, estli si myslíš, že seš dost tvrdej!“ opakoval poslušně Sráž.

„Tak jo,“ přikývl Haštal a zkontroloval ho pohledem. „Pamatuj si, kdyby do tebe někdo začal během hry strkat nebo se do tebe navážel, tak mu todle řekneš, a von jak zjistí, že máš šerácký barvy, tak si to dvakrát rozmyslí. Jasný?“

Sráž, z jehož obličeje vyčníval mezi okrajem velkého klobouku a šátkem, který vypadal jako had škrtič, jen kousek, přikývl.

„Páni, tak tady tě máme, Skřéťo, seš dokonalej… fanda. Vlastní máma by tě nepoznala!“

Nastala chvilka ticha. Pak se z chomáče barevné látky, která vypadala jako kojenecká výbavička nakoupená párkem obrů, kteří nevěděli, jaké dítě mají čekat, ozval hlas.

„Myslím, že máte pravdu.“

„Jo? Tak to je fajn, ne? Tak, teď vyrazíme a sejdem se s klukama. Pohni se a drž se hned za mnou.“

~~~

„Tak. Pamatuj si, že tohle je předsezónní přátelák mezi Andělama a Bijcema, chápeš?“ vysvětloval Haštal, když vyšli do řídkého deště, který se díky znečištěnému ovzduší nad Ankh-Morporkem průběžně měnil ve smog. „Oba ty kluby jsou žabaři a nikdy se nikam nedostanou, ale Šeráci fanděj Andělům, jasný?“

Tohle prohlášení si vyžádalo kratší vysvětlení, ale jak Sráž pochopil, jádrem věci bylo tohle: Všechna fotbalová mužstva ve městě posuzovali příznivci Šeráků podle jejich fyzického i duševního poměru, příbuzenského stavu a projevů k nenáviděnému mužstvu od Dollyiných sester. Tak se to prostě časem vyvinulo. Když člověk šel na utkání jakýchkoliv dvou mužstev, automaticky fandil podle jakéhosi zvláštního, nepsaného a velmi složitého systému tomu klubu, který byl momentálně blíže rodnému trávníku, nebo spíše, přesněji řečeno, rodné dlažbě jeho vlastního mužstva.

„Takže je ti jasný, co myslim?“ končil Haštal.

„Uložil jsem si všechno, co jste řekl, pane Haštale, do paměti.“

„Dobrý Bruto, jsem si jistej, že sis to vážně zapsal do paměti. A když nejsme v práci, řikej mi jenom Hašte, jasný? Dyť spolu fandíme!“ A přátelsky udeřil Sráže pěstí do paže.

„Proč jste to udělal, pane Haštale?“ řekl se Sráž. Jeho oči, prakticky to jediné, co z něj bylo vidět, vypadaly ublíženě. „Vy jste mě uhodil!“

„Ale to jsem tě neuhodil, Skřéťo! To bylo jen takové přátelské šťouchnutí. V tom je veliký rozdíl! To nevíš? Je to takové malé šťouchnutí do ruky, abych ti ukázal, že jsme parťáci. Tak do toho, oplať mi to. No tak!“ Haštal zamrkal.

… budeš slušný, a především nikdy proti nikomu v hněvu nepozvedneš ruku…

Ale tohle přece nebylo v hněvu. Tohle je něco jiného, že? ptal se Sráž sám sebe. Haštal byl jeho přítel. Tohle bylo přátelské. Přátelská věc. Šťouchl kamaráda do paže.

„Tohle byla nějaká rána?“ řekl Haštal. „Tomu ty říkáš rána? Holka by do toho dala víc páry! Jak je možný, že když sou tvý rány takovej čajíček, seš vůbec eště naživu? No tak, zkus mi dát pořádnou ránu!“

Sráž to udělal.

~~~

Být jedním z davu? To bylo proti všemu, za čím si mágové vždycky stáli, a mága obvykle ani nenapadlo, aby za něčím stál, když si za to mohl sednout. Za tímhle si ale stáli, i když při tom seděli. Bývaly tu a tam časy, kdy se jim roucho pletlo pod nohy, zvláště když mág pracoval ve své magické kovárně a tvořil kouzelný kov nebo mobiloidní sklo nebo pracoval na některém z těch dalších cvičení v praktické magii, při nichž se skutečnost, že jste se nezapálili, počítala jako šťastný bonus navíc. Proto měl skoro každý mág nějaké ty kožené kalhoty a starou flekatou košili prožranou kyselinami. To bylo jejich malé společné tajemství, které nebylo ani tak tajné, jako spíš zasypané vrstvou prachu.

Výsměšek si povzdechl. Jeho kolegové se zaměřili na vzhled obyčejného člověka, ale měli jen velmi vzdálenou představu o tom, jak takový obyčejný člověk v dnešních dnech vypadá. Teď se vzájemně prohlíželi, pochechtávali se a říkali věci jako: „Teda, ty bláho, ty ses tedy vyvedl, to se ti povedlo, starej brachu.“ Vedle nich stáli v nesmírných rozpacích dva zadelové, univerzitní zřízenci, kteří nevěděli, kam s očima, a bylo jasné, že jejich jedinou touhou by bylo zmizet někam do závětří a zakouřit si.

„Gentlemani,“ začal Výsměšek a pak se zábleskem v oku dodal: „Nebo bych snad měl raději říci drazí spolupracovníci tělem i duchem? Dnešního odpoledne budeme mít – no, co je, starší pAsáku?“

„Jsme my, tedy jako prakticky, vážně pracovníci? Vždyť tohle je přece jen Univerzita,“ prohlásil starší pAsák.

„Já souhlasím se starším pAsákem,“ připojil se lektor Zaniklých run. „Podle univerzitních ustanovení je nám zakázáno používat jakoukoliv magii vyšší než čtvrté úrovně kdekoliv mimo prostory a pozemky univerzity, pokud o to ovšem nejsme požádáni zástupci městské správy, nebo, podle článku tři, po tom sami výjimečně netoužíme. Vystupujeme jako držitelé místa, a jako takoví nesmíme pracovat.“

„Bylo by pro vás tedy přijatelnější spoluulejváci tělem i duchem?“ rozhlédl se Výsměšek, který vždycky s potěšením zkoumal, jak daleko může zajít.

„Spoluulejváci tělem i duchem ze zákona,“ doplnil ho poněkud škrobeně starší pAsák.

Výsměšek to vzdal. Dokázal by se s nimi takhle hádat celý den, ale život nemohl být samá legrace.

„Tak, když jsme se tak pěkně dohodli, rád bych vám řekl, že jsem požádal statného pana Ctimila Šikézu a neméně urostlého pana Alfréda Nóblhócha, aby se k nám při tomto malém dobrodružství připojili. Mistr Šikéza říká, že vzhledem k tomu, že na sobě nemáme fotbalové barvy a emblémy, neměli bychom budit nechtěnou pozornost.“

Mágové nervózně kývli zadelům na pozdrav. Byli to samozřejmě jen obyčejní univerzitní zaměstnanci, zatímco mágové byli… tedy oni byli… byli univerzitou, že ano? Koneckonců, Univerzita – to nebyly jen cihly a malta, to byli především lidé, a z lidí hlavně mágové. Ale zadelové mágům naháněli strach.

Byli to všechno mohutní urostlí muži, kteří vypadali, jako kdyby je někdo vyřezal ze špeku. A většina z nich byla potomky a téměř kopiemi právě těch mužů, kteří kdysi mágy pronásledovali – byli jen mladší, pružnější a bylo úžasné zjišťovat, jak rychle člověk dokáže běžet mlhou zaplněnými nočními ulicemi s párem zadelů za patami. Když vás řečení zadelové, kteří nacházeli nesmírnou radost v uplatňování interních univerzitních práv a výstředních pravidel, chytili, odvlekli vás před arcikancléře a obvinili vás z Pokusu uvésti se do trestuhodné opilosti. Bylo to lepší než se bránit, protože o zadelech se všeobecně věřilo, že něco takového považují za vhodnou záminku a příležitost k rozpoutání malé třídní války. To vše se odehrávalo před mnoha lety, ale ještě dnes náhlé zjevení zachmuřeného zadela způsobilo, že i starým mágům, mužům, za jejichž jmény byste našli víc písmen než ve hře Scrabble, přeběhl po zádech mráz a mnohým se rozcvakaly zuby strachem.

Pan Šikéza si toho všiml. Usmál se a klepl klouby o okraj klobouku, který byl součástí uniformy. „Dobré odpoledne, páni,“ prohlásil. „Nemějte žádné obavy. My tady s Alfem už na vás dohlídneme. Ale měli bychom raději vyrazit, protože pokud se nemýlím, výkop je za půlhodinku.“

Starší pAsák by nebyl starším pAsákem, kdyby tak hrozně nesnášel zvuk ticha. Když šoupavým krokem vycházeli zadním vchodem na ulici a mžikali, protože je látka kalhot nezvyklým způsobem dřela od kolen výše, obrátil se k panu Nóblhóchovi a řekl: „Nóblhóch… to není běžné jméno. Řekněte mi, Alfe, nejste náhodou příbuzný proslulého desátníka Nobyho Nóblhócha z Hlídky?“

Pan Nóblhóch to vzal docela dobře, pomyslel si Výsměšek, když vezmu v úvahu ten naprostý nedostatek taktu a ohledů.

„Ne, pane!“

„Aha, takže nějaká jiná rodinná větev, že…“

„Ne, pane! Jinej strom!“

~~~

Gustýna se v šedém šeru předního pokoje zadívala na kufřík a zazoufala si. Použila hnědý krém na boty, týden za týdnem dělala, co mohla, ale přece jen… koupila ho v laciném obchodě a pod slabou vrstvou falešné kůže už začala prosvítat lepenka. Jak se zdálo, její zákazníci si toho nevšimli, ale ona to viděla, dokonce i když kufřík neměla na očích.

Byla to tajná část tajného života, kterým žila jednu až dvě hodiny během svého jediného volného půldne v týdnu, a dnes možná o něco déle, pokud dnešní obchodní nabídky zaberou.

Podívala se na svou tvář v zrcadle a zadeklamovala hlasem, který byl plný afektované vznešenosti: „Všichni známe problém podpažní olysalosti. Je to tak těžké, jak všichni víme, udržet podpažní lišejníky zdravé… Ale –“ pozvedla modrozelený flakónek se zlatým uzávěrem, „stačí jedno pokropení Zeleným pramenem, který udrží všechny štěrbiny vlhké a porost celý den svěží…“

Zadrhla se, protože to ve skutečnosti nebyla ona. Neuměla se projevovat afektovaně. A ta věc stála tolar za lahvičku! Kdopak si to může dovolit? No, spousta trollích dam, ty ano, ale pan Silnoruka řekl, že to je v pořádku, protože ty mají peníze, a kromě toho po tom mech vážně roste. Ona na to řekla, že dobrá, ale tolar za pěknou lahvičku s trochou hnojiva na květiny, to je trochu moc. A on na to řekl: „Prodáváš Sen.“

A oni to kupovali. To byla ta znepokojující skutečnost. Oni to kupovali a doporučovali svým přátelům. Město právě objevilo Tvrdý Tolar. Četla o tom v novinách. Ve městě vždycky byli trollové, zvedali těžké věci a všeobecně se pohybovali v pozadí, prakticky to pozadí tvořili. Teď ale už vychovávali rodiny a provozovali obchod, přesouvali se sem a tam a kupovali různé věci, a to z nich dělalo občany a lidi. A pak tady byli jiní lidé, jako pan Silnoruka, trpaslík, kteří prodávali zkrášlovací produkty paní a panu Trollovým, a to prostřednictvím slečen, jako byla Gustýna, lidská dívka, protože přestože trpaslíci i trollové byli v poslední době oficiálně velcí kamarádi, a to na základě něčeho, čemu se říkalo Dohoda Koumského údolí, dohoda byla ta věc, která něco znamenala přesně jen pro lidi, kteří ji podepisovali. Ani trpaslík s těmi nejlepšími úmysly by nevkročil do ulic, kterými Gustýna každý týden táhla svůj ošklivý papundeklový kufřík. Prodávala Sen. Dostala se tak z domu a vydělala si na své nenáročné radůstky. Zbyly jí i nějaké peníze pro případ nouze. Pan Silnoruka také občas přicházel s novými, neotřelými nápady. Koho by napadlo, že trollí dámy skočí po krému napodobujícím opálení? Prodával se. Všechno se prodávalo. Sen se prodával, přestože byl planý a drahý, a když o něm mluvila, cítila se lacině. Byl –

Její neustále napjaté uši zachytily zvuk dveří, které se pomalu otvírají. Hlavních dveří ve vedlejším domě. Ha! Julie sebou poděšeně trhla, když se vedle ní najednou zjevila Gustýna.

„Jdeš někam?“

„Jdu se podívat na hru, no ne?“

Gustýna se rozhlédla ulicí. Za rohem rychle mizela nějaká postava. Po tváři jí přeběhl pochmurný úsměv.

„No, ano. To je dobrý nápad. Nemám zrovna nic na práci. Počkej chvilku, jen si vezmu šátek, ano?“ A sama k sobě dodala v duchu: A ty koukej kráčet o dům dál, Jeníku.

~~~

S ránou, po níž se holubi rozletěli jako vybuchující kopretina, přistál knihovník na vybrané střeše.

Miloval fotbal. Na tom křiku a rvačkách bylo něco, co apelovalo na jeho nejstarší dědičné vzpomínky. A to bylo vzrušující, protože pravda byla, že jeho předkové se celá staletí zabývali obchodem s obilím a krmivy, měli tu nejlepší pověst a bez výjimky trpěli fobiemi z výšek.

Sedl si na parapet s nohama přes okraj, a když nasával pachy, které se sem nesly zdola, nozdry se mu prudce zahýbaly.

Říká se, že nezúčastněný divák vidí ze hry nejvíc. Jenže knihovník měl navíc ještě skvělý čich, a ta hra, viděna zvenčí, vlastně byla podobná lidstvu. Neuběhl ani jediný den, aby neděkoval magické nehodě, která ho od tohoto lidstva přesunula o několik genů jinam. Lidoopi to měli vymyšlené. Žádný lidoop nefilozofoval způsobem „Existuje hora, či neexistuje hora?“ Oni by si mysleli „Existuje banán. Sním banán. Neexistuje banán. Chci další banán.“

Právě teď si jeden oloupal, ale přitom nespouštěl oči z divadla hluboko pod sebou. Nejenže řečený nezúčastněný divák vidí nejvíce, ale někteří z nich mohou sledovat dokonce více než jednu hru.

Tahle ulice tvořila skoro pravidelný oblouk, což bude mít nepochybně vliv na taktiku, pokud si ovšem hráči vytvořili něco tak komplikovaného.

Lidé se stahovali od obou konců ulice a také několika uličkami, které do ní ústily. Většinou to byli muži. Přítomné ženy se pak dělily do dvou kategorií: na ty, které sem byly přivlečeny kvůli krevním svazkům nebo v naději na sňatek a brzké mateřství (a hned po sňatku přestanou předstírat, že je tahle pitomá zábava vůbec zajímá), a pak tady byla celá řada starších žen, většinou křehkých postav typu „sladká stařenka“, které kolem sebe šířily nejen vůni máty a levandule, ale také nevybíravé výkřiky typu „Sraž toho hajzla k zemi!“, „Kopni ho do koulí!“ a podobná moudra.

Teď se ke knihovníkovi donesl další pach, odér, který se naučil bezpečně rozeznávat, ale nedokázal ho úplně pochopit. Tak byl cítit Sráž. Do jeho pachu se mísil pach loje, vůně laciného mýdla a oblečení z druhé ruky, jehož původním majitelem byl, jak vyhodnotila knihovníkova opičí část, „muž kopající do plechovky“. Byl to jen další zaměstnanec v bludišti univerzity, ale teď se projevoval jako Srážův kamarád, a Sráž byl důležitý. A také se mýlil. Na světě neměl místo, ale přesto na něm byl, a svět už si ho brzo začne uvědomovat.

Knihovník věděl o podobných věcech všechno. V matérii reality nebyl žádný prostor označený „lidoopí knihovník“, dokud tam knihovník nebyl vhozen, a díky kruhům, které se od něj šířily, byl jeho život opravdu velmi zvláštní.

Vzhůru se vzestupným vzduchovým proudem ke knihovníkovi stoupala ještě další vůně. Ta byla jednoduchá: „Křičící žena s banánovým koláčem“. Tu měl knihovník rád. No ano, když ho viděla poprvé, dala se do křiku a utekla, to je pravda. To dělaly všechny. Ale tahle se vrátila a v jejím pachu cítil rozpaky a zahanbení. Respektovala, že u něj mají primát jednoduchá slova, a on to, jako primát, patřičně ocenil. A občas mu upekla banánový koláč, a to byl výraz laskavosti. V lásce se příliš nevyznal, protože mu vždycky připadala jako něco éterického a sentimentálního, naopak laskavost byla praktická. U laskavosti člověk věděl, na čem je, zvlášť když jste v rukou drželi koláč, který vám právě dala. A navíc to byla Srážova přítelkyně. Na někoho, kdo přišel odnikud, si dělal Sráž přátele velmi snadno. Zajímavé…

Knihovník, navzdory svému vzhledu, miloval pořádek. Knihy o zelenině začínaly na polici s Brutnákovitými (blabol) NUSSFY890-9046 (antiblabol 1.1), i když Páně Květákovo velké dobrodružství by bylo asi lépe uložit do NUSS J3.2 (blabol) 9, zatímco spisek Tau zeleniny by byl kandidátem na NUSS (blabol+) 60-sp55-o9-hl (blabol). Každému, kdo zná sedmirozměrný knihovní systém v blabol-rozměrném vesmíru, to bylo jasné jako facka, pokud jste blabol nezapomínali sledovat.

Aha, a tady přicházeli jeho kolegové mágové, kteří poněkud nemotorně kráčeli v nezvyklých kalhotách, které většinu z nich dřely na různých místech, a přitom se ze všech sil pokoušeli příliš nevyčnívat ze zástupu, z nějž by byli vyčnívali dvakrát tolik, kdyby někoho z okolních lidí zajímali.

~~~

Nikdo si jich nevšímal. Výsměšek usoudil, že je to fascinující i vzrušující současně. Za běžných okolností špičatý klobouk, roucho a hůl čistily cestu rychleji než troll se sekerou.

Ale tady do nich lidé strkali! Smýkali jimi! Ale nebylo to tak nepříjemné, jak slova naznačovala. S tím, jak na všech stranách pomalu houstli lidé, měli mágové pocit, že stojí po ramena v moři a pomalu se kývají v pomalém rytmu vln.

„U všech bohů,“ prohlásil profesor Neurčitě mlhavých studií. „Tak tohle je fotbal? Není to trochu nudné, co myslíte?“

„Někdo mluvil o pirozích a masových rolkách,“ ozval se lektor Zaniklých run a natáhl krk.

„Pořád ještě se scházejí lidé, šéfe,“ upozorňoval Šikéza.

„Ale jak to všechno uvidíme?“

„To záleží na průběhu mače, šéfe. Normálně lidi v blízkosti akce křičí.“

„A hele, vidím prodavače občerstvení,“ ozval se hlasem plným naděje profesor Neurčitě mlhavých studií. Udělal několik kroků kupředu, dav se zavlnil, neřízeně posunul, a profesor zmizel.

~~~

„Tak jaké to bylo teď, pane Haštale?“ nadhodil Sráž, zatímco kolem nich proudili lidé.

„Bolí to jak svině, promiň mi mou klačtinu,“ zamumlal Haštal a tiskl si poraněnou ruku na hruď. „Seš si jistej, žes neměl v ruce kladivo?“

„Žádné kladivo, pane Haštale. Moc se omlouvám, ale řekl jste, abych –“

„Já vim, já vim. Kde ses naučil dávat takový rány?“

„Nikdy jsem se to neučil, pane Haštale. Nikdy nesmím zvednout ruku proti jinému člověku! Ale vy jste tak naléhal, a já –“

„No ale vždyť seš kost a kůže!“

„Mám dlouhé kosti, pane Haštale, mám dlouhé i svaly. Opravdu se moc omlouvám!“

„To je moje vina, Skřéťo. Neznal jsem tvou vlastní sílu –“ najednou Haštal přepadl kupředu a narazil do Sráže.

„Kde seš, chlape?“ halasila osoba, která ho právě plácla vší silou po zádech. „Dohodli sme se, že se sejdem u stánku s úhořema!“

Mluvčí obrátil svou pozornost k Srážovi a oči se mu zúžily. „A co je todle za cizího chlapa, kterej si myslí, že je jeden z nás?“

Nedíval se přímo na Sráže, ale nebylo pochyb o tom, že ho zvažuje, a to ne právě na přátelských vahách.

Haštal se narovnal a vypadal nezvykle rozpačitě. „Těbůh, Tóny. Nó, to je Sráž. Von pro mě pracuje.“

„Jako co? Jako štětka na hajzl?“ ušklíbl se Tóny. Ze skupiny za ním se ozval smích. Tónyho vtipy vždycky vyvolaly smích. To byla druhá věc, které jste si všimli, hned po sebevědomém světle v jeho očích.

„Tónyho táta je kapitánem Šeráků, Skřéťo.“

„Jsem rád, že vás poznávám, pane,“ řekl Sráž a natáhl ruku.

„Óóó… jsem rád, že vás poznávám, pane,“ poškleboval se Antonín a Haštal zamrkal, když viděl, jak mozolnatá ruka velikosti talíře sevřela Srážovy slabé, bledé prsty.

„Má ruku jak holka,“ konstatoval Tóny a jeho ruka se sevřela.

„Pan Haštal mi vyprávěl o Šerácích úžasné věci, pane,“ řekl Sráž. Tóny zamručel. Haštal viděl, jak mu klouby zbělely námahou, ale Sráž vesele švitořil dál. „Kamarádství ve sportu musí být úžasná věc.“

„Jo, to je jasný,“ zafuněl Tóny, a konečně se mu podařilo ruku uvolnit. Na tváři se mu zračilo popuzení i zmatek zároveň.

„A tohle je můj kámoš Maxík a tady Boukal-Pšoukal.“

„Jmenuju se Boukal,“ představil se Boukal.

„No jo, jasně, A todle je Jumbo. Na toho by sis měl dávat pozor, Jumbo je zloděj, dokáže votevřít zamčenej zámek dřív, než by sis vyškrab voko.“

Řečený Jumbo pozvedl malý bronzový odznak. „Jsem samozřejmě členem cechu,“ upozorňoval. „Jinak by mě přitloukli za uši na vrata.“

„To znamená, že si vyděláváte tak, že porušujete zákon?“ zděsil se Sráž.

„Copak si nikdy neslyšel vo Cechu zlodějů?“ podíval se na něj Tóny.

„Skřéťa je tady novej,“ bránil Sráže Haštal. „Von ven moc nechodí. Je to skřet z vysočiny.“

„Přitáh sem, aby nás připravil vo práci, jo?“ zamračil se Boukal.

„Hele, kolikrát ty jsi makal rukama?“ obrátil se k němu Haštal.

„No… ale co kdybych jednou chtěl?“

„Třeba dojit krávy, až se vrátěj z pastvy?“ zašklebil se Tóny.

To vyvolalo další vlnu smíchu. A tím bylo, k Srážovu úžasu, všechno představování odbyto. Čekal narážky na krádeže kuřat, ale místo toho vytáhl Boukal z kapsy dvě plechovky a hodil je Haštalovi a Srážovi.

„Pár hodin sem makal v přístavu na vykládce, jasný?“ řekl omluvně, jako by kus příležitostné práce byl nějakou urážkou. „Tohle je z lodi, která připlula z Čtyřiksu.“

Pak zalovil v kapsách Jumbo a vytáhl cizí hodinky.

„Hra začíná za pět minut,“ oznámil. „Měli bysme jít!… Teda, jestli už nic nemáš, Tóny?“

Tóny kývl na souhlas, a jak se zdálo, Jumbovi se ulevilo. Bylo vždycky důležité, aby věci schválil Tóny. A Tóny, který si nenápadně masíroval ruku, pořád ještě pozoroval Sráže pohledem kočky, která nečekaně narazila na nestoudně drzou myš.

~~~

Pan Šikéza si odkašlal, což mu rozhoupalo ohryzek, který mu poskočil nahoru a dolů jako nerozhodný západ slunce. Zakřičet si na veřejnosti, ano, to měl rád, v tom byl dobrý. Mluvit na veřejnosti bylo ovšem něco jiného, to bylo jisté pokoření.

„Dobrá, pánové, to, co se tady teď odehraje, bude skutečný fotbal, který je v podstatě o strkání, což už brzo budete dělat i vy, gentlemani!“

„A já jsem si myslel, že budeme pozorovat dvě skupiny hráčů bojující o to, které z nich se podaří umístit míč na metu svého protivníka?“

„No, teoreticky vzato, mohlo by to tak být, pane,“ připouštěl zadel, „jenže, víte, na ulicích se fanoušci na obou stranách snaží zkrátit délku herního pole podle toho, jak se hra vyvíjí, abych tak řekl.“

„Myslíte jako živé stěny?“ ujišťoval se Výsměšek.

„Něco takového, pane, to je ono,“ přikývl loajálně Šikéza.

„A co mety?“

„Mají povoleno posouvat i mety.“

„Cože?“ podivil se Ctibum. „Přihlížející mohou posunovat i metami?“

„To jste vystihl zcela přesně, pane.“

„Ale to je naprostá anarchie! Totální zmatek!“

„Někteří ze starých mládenců říkají, že úroveň hry opravdu poklesla, pane, to je pravda.“

„To tedy poklesla, podle mě až na dno světa a na druhé straně ven!“

„Dobře by se to ale hrálo s využitím magie,“ ozval se doktor Zďáblíkov. „Rozhodně by to stálo za zkoušku.“

„To je moudrá řeč,“ odpověděl Šikéza s jakousi nevědomou přesností, „ale kdybyste něco takového zkusili na ty týpky, kteří to v dnešních dnech hrají, netrvalo by dlouho, a měli byste kšandy z vlastních střev. Berou to hrozně vážně.“

„Pane Šikézo, jsem si jistý, že ani jeden z mých kolegů nenosí šle –“ Výsměšek ztichl, vyslechl jakousi důležitou připomínku, již mu do ucha zašeptal Rozšafín Ctibum, a pokračoval: „No, vlastně jeden nebo dva možná ano, a byl by to velmi nudný svět, kdybychom byli všichni stejní, že, to jsem chtěl říci.“ Rozhlédl se kolem sebe a pokrčil rameny. „Takže tohle je fotbal, co? No, takhle mi to připadá jen jako prázdná skořápka té hry. Tak především, já tady nehodlám celý den stát na dešti a dívat se, jak si někdo jiný užívá všechnu zábavu. Pojďme, gentlemani, a najděme míč. Jsme mágové. To snad má svou váhu.“

„Já myslel, že jsme teď obyčejní chlápci,“ upozornil lektor Zaniklých run.

„To je totéž,“ zavrčel Výsměšek a natahoval se, aby viděl přes hlavy davu.

„To tedy není!“

„No, poslyšte,“ zamračil se Výsměšek, „není obyčejným chlápkem každý chlápek, který se rád napije v hospodě s kamarády a bez ženské společnosti? Kromě toho, už toho mám dost. Shromážděte se za mnou. Teď se podíváme, co je to skutečný fotbal.“

Postup mágů Šikézu a Nóblhócha překvapil, protože oba zadelové je dosud považovali za zarostlé, obtloustlé tvory, zcela odtržené od reálného života. Jenže stát se starším mágem a vydržet na svém místě vyžaduje čerpat z nejhlubších zásob odhodlání, divoké úskočnosti a přislazené arogance, která je znakem každého skutečného gentlemana, třeba jako: „Ach, to byla vaše noha? Ale to mě tak strašně mrzí!“

A navíc s sebou měli doktora Zďáblíkova, což byl dobrý muž do špatných situací, protože (podle měřítek svých kolegů) to byl oficiálně špatný muž, a to přesně odpovídalo způsobu, jak se NU vyrovnávala s nevyhnutelným.[14]

Méně zralá organizace, než jakou byla NU, by mohla zastávat názor, že jedinou správnou cestou je takové odrodilce i za cenu velké námahy a velkých výdajů uštvat. Jenže NU přidělila profesoru Zďáblíkovi a jeho týmu vlastní oddělení, slušný rozpočet a plán dlouhodobého vývoje, a také možnost tu a tam prolézt nějaké ty temné jeskyně a házet po neoficiálních černých mázích ohnivé koule. To skvěle fungovalo, dokud ovšem nikdo nepoukázal na to, že když se to vezme do důsledku, je oddělení Posmrtné komunikace jen slušnější formou n*e*k*r*o*m*a*n* c*i*e, že ano.

Teď doktora Zďáblíkova, i když většinu z nich poněkud popouzel, mágové tolerovali jako užitečného člena Rady, kterému bylo dovoleno říkat veřejně některé ošklivé věci, které by byli ostatní mágové ve skutečnosti nejraději říkali sami. Od člověka, kterému vlasy vybíhají špičkou skoro ke středu čela[15], nosí prsten s lebkou, hůl s pochmurnými řezbami a černé roucho, se čeká, že kolem sebe tu a tam utrousí nějaké to zlo. Pravda je, že jeho kolegové předefinovali přijatelné zlo na žertíky a nepřístojné chování typu svázaných tkaniček do bot nebo rychlého útoku mezinožního svědění. Nebylo to právě to nejdokonalejší řešení, ale zato zcela v souladu s nejlepšími tradicemi NU. Zďáblíkov obýval naprosto nekonfliktním způsobem svůj výklenek, který by jinak mohl obývat někdo, kdo by se věnoval tomuto předmětu v plné šíři, včetně práchnivějících těl a ovařených hlav. Je třeba připomenout, že sice průběžně a často obdarovával kolegy volnými vstupenkami na různá amatérská představení a na akce, v nichž se s jakousi posedlostí angažoval, ale většina mágů se shodla na tom, že jedno s druhým je to pořád mnohem lepší než ony zmíněné ovařené hlavy.

Pro Zďáblíkova byl takový dav lidí, v němž se teď ocitli, příliš vzácný, než aby jím plýtval. Nejenže tady byl nadbytek tkaniček do bot, které se daly svazovat, ale také úžasné množství kapes. A doktor v rouchu[16] vždycky nosil různé letáčky oznamující jeho další výstup, takže… nejednalo se tady o vybírání kapes. Naopak. To on cpal svoje pozvánky do každé kapsy, která mu přišla pod ruku.

~~~

Pro Sráže byl ten den jedinou obrovskou záhadou, a nejenže byl záhadou, ale s každou další minutou byl záhadou větší. V dálce zazněla píšťalka a někde v tomhle pohybujícím se, zpěněném, mačkajícím se, strkajícím se a z velké části popíjejícím davu začala hra. V tom musel věřit Haštovu slovu. Opodál se ozvala mnohočetná Ohh a Ahh a zástup v odpověď zašuměl a zavlnil se. Hašt a jeho kamarádi, kteří si říkali, jak Sráž i v tom všeobecném hluku pochytil, Šeráčtí Kocouři, využili každého sebemenšího náhodně vzniklého prostoru k tomu, aby se posunuli blíže k tajemné hře, hájili dobyté pozice, když narazili na protitlak, a když se naskytla další příležitost, postupovali tvrdě vpřed. Zatlačit, povolit, zatlačit… a něco z toho najednou k Srážovi promluvilo. Proniklo to k němu chodidly nohou a dlaněmi, s ošidnou lehkostí mu to vklouzlo do mozku, zahřálo ho to, oprostilo ho to od něj samého a nenechalo z něj nic víc než pulzující součást té živé, pohybující se věci kolem něj.

Kolem přeběhl skandovaný pokřik. Začal někde na druhém konci hry, a ať už zněl na počátku jakkoliv, teď z něj zbyly čtyři řvoucí slabiky vytvářené stovkami lidí a mnoha litry piva. Když pak odezněl, vzal s sebou i ten příjemně hřejivý pocit sounáležitosti a zanechal po sobě prázdné místo.

Sráž se zadíval Haštalovi do očí.

„Zažil jsi to, že jo?“ řekl Haštal. „To bylo rychlý.“

„Já… cítil jsem –“ začal Sráž.

„Já vím. My o tom nemluvíme,“ přerušil ho Hašt rychle.

„Ale ono to ke mně promluvilo bez –“

„Nemluvíme o tom, jasný? O tomhle ne. Hele! Bacha, zatlačili je zpátky! Otvírá se to! Deme do toho!“

A Sráž dokázal nějak zatlačit. Byl v tom dobrý. Pod jeho neúprosným tlakem lidé uhýbali nebo byli odsouváni stranou. Jejich okované boty se skřípotem klouzaly po dláždění, protože neměly na vybranou, a majitelé byli odtlačováni a mačkáni na obě strany vedle Sráže a Haštala a pak, poněkud omámeni, nevěřící a vzteklí, odsouváni za ně.

Právě teď někdo zuřivě zatahal Sráže za opasek.

„Přestaň tlačit!“ křičel Haštal. „Nechali jsme ostatní někde vzadu!“

„Abych se přiznal, tak můj postup teď brzdí stánek s hrachovou kaší a směsí z mletého masa. Dělal jsem, co jsem mohl, pane Haštale, ale ta věc mě vážně zpomaluje,“ odpověděl Sráž přes rameno. „A taky slečna Gustýna. Zdravím vás, slečno Gustýno!“

Haštal se ohlédl. Za nimi se odehrával boj a až sem bylo slyšet Tónyho válečný pokřik. Kolem Tónyho se obvykle odehrával boj, a když ne, tak ho Tóny vyprovokoval. Jenže Tónyho jste museli mít rádi, protože… no, protože to jinak nešlo. Byl totiž – Gustýna je vepředu? To nejspíš znamená, že Ona je tam také?

Vpředu se dav hýbal a za nadšeného řevu a pískotu vyletěla do vzduchu přibližně kulatá věc, teď už obalená v cárech oblečení, a zase zapadla dolů. Haštal býval hře přítomen mnohokrát. Tohle nebylo nic moc. Viděl už míč alespoň tucetkrát.

Ale jak dlouho před sebou Sráž tlačil ten stánek s občerstvením jako sněžný pluh? Bohové, pomyslel si Haštal, já našel hráče! Jak jen to dokázal? Připadá mi podvyživený a vyzáblý hladem!

Protože nebyla jiná cesta, jak se dostat přes namačkané lidi kupředu, prolezl Haštal Srážovi mezi nohama a na chvilku před sebou měl uličku z kabátových obrub, bot a nohavic, ale vzápětí pak zahlédl nohy, které byly mnohokrát atraktivnější než ty Srážovy. Vynořil se jen několik centimetrů od Juliiných pomněnkově modrých očí. Nezdálo se, že by ji to překvapilo, překvapení je něco, co přichází náhle, ale než Julii došlo, že cítí překvapení, už dávno vlastně překvapená nebyla. Na druhé straně Gustýna byla ženou, která okamžitě hodila překvapení na prkénko rozhořčení a rozklepala ho do podoby zuřivosti. Když se Haštalův a Juliin pohled vpily do sebe a metaforičtí cvrlikající ptáčci opustili jejich hrdla, aby mohla zaznít velká slova, vynořila se mezi nimi Gustýna a zeptala se: „Co jsi, u všech rohatých, dělal tam dole, Haštale Nejspíši?“

Štěbetající ptáčci se rozplynuli.

„A co ty děláš tady vepředu?“ odpověděl jí Haštal otázkou. Nebyla to otázka právě vtipná, ale nic lepšího ho v tom okamžiku nenapadlo. Srdce mu bušilo jako zvon.

„Dostrkali nás sem!“ zavrčela Gustýna. „Vy jste nás sem dostrkali!“

„Já? Já to nebyl ani náhodou!“ bránil se Haštal zapáleně. „To byl –“ Zaváhal. Sráž? Jen se na něj podívej, jak tady stojí, nervózní a hubený, jako kdyby se v životě pořádně nenajedl. Já sám bych si nevěřil a já jsem já. „To byli ti vzadu,“ odpověděl nakonec dost nejistě.

„Trollové v obrovských botách, že?“ uštípla Gustýna a její hlas by se dal použít k nakládání okurek. „Už dávno bychom spadly přímo do hry, kdyby nebylo tady pana Sráže, který vás všechny držel pěkně zpátky!“

Nespravedlnost toho výroku Haštala zaskočila, ale rozhodl se, že to raději nechá být, než by se s Gustýnou hádal. Sráž v jejích očích nemohl udělat nic špatného a Haštal zase nic dobrého. S takovým handicapem nemohl soutěžit, ale cítil, že by se o něm mělo mluvit alespoň jako o někom, kdo „nikdy neudělal nic moc špatného“.

Ale tamhle stála Julie a usmívala se na něj. Když se Gustýna obrátila, aby prohodila nějaké to slovo se Srážem, vsunula mu Julie rychle něco do ruky a vzápětí se k němu otočila zády, jako kdyby se vůbec nic nestalo.

Haštal s bušícím srdcem otevřel ruku a uviděl malý smaltovaný odznak v černé a bílé – v barvách nenáviděného nepřítele. Stále ještě byl vlahý z Její ručky!

Rychle znovu ruku zavřel a rozhlédl se, zda někdo zaznamenal tuhle černou zradu na všem, co bylo dobré a opravdové, totiž na dobrém jméně Šerošedých. Co kdyby ho nějaký troll srazil k zemi a některý z kamarádů u něj tuhle věc našel? Co kdyby u něj ten odznak našel Tóny?!

Ale byl to dárek od Ní! Vsunul malou věcičku do kapsy a dbal na to, aby byla až úplně dole. Tohle bude vážně moc těžká věc a Haštal nepatřil k těm, kdo měli rádi v životě problémy.

Majitel občerstvení, který během cesty svého stánku podnikavě prodal celou řadu porcí těm, které míjel, přistoupil k Haštalovi a nabídl mu sáček teplého opraženého hrachu.

„Ten váš kamarád, to je vážně borec,“ prohlásil. „To je nějaký druh trolla, že jo?“

„Ne, on není troll. Je to skřet,“ odpověděl Haštal, zatímco se hluk šarvátky znatelně přiblížil.

„Já myslel, že to jsou takoví malí hajzlíci, co –“

„Tenhle ne,“ přerušil ho Haštal a přál si, aby ten chlap odešel.

Najednou se kolem rozhostilo malé, prostorově omezené ticho. Bylo to ticho, jaké vzniká, když skupina lidí zatají dech. Zvedl oči a podruhé během hry uviděl míč.

Tam někde uvnitř bylo jádro z jasanového dřeva, pak kožený obal a nakonec mnoho vrstev látky kvůli dobrému uchopení a – jak si Haštal uvědomil – to všechno teď s osudovou nevyhnutelností padalo přímo na překrásnou a zasněnou Juliinu hlavu. S tou myšlenkou se k ní vrhl, strhl ji pod vozík, na němž byl stánek, a vzápětí už míč s tupým zaduněním dopadl na dlažbu přesně v místě, kde Ona ještě před okamžikem stála a oblažovala svět svou přítomností. V okamžiku, kdy míč narazil na hrubé kameny, prolétlo Haštalovi hlavou mnoho věcí. Ona byla v jeho náruči, i když si stěžovala, že má kabát od bláta. Pravděpodobně Jí zachránil život, což byl, vzato z té romantické strany, skvělý vklad v bance, a – ach, ano! – kdyby tohle zjistil někdo ze skalních fanoušků, nezáleží na tom, jestli z Šeráků nebo Dolíků, další, co by mu proletělo hlavou, by byla okovaná bota. Zachichotala se.

„Psst!“ vypravil ze sebe. „To není dobrý nápad, pokud nechcete vědět, jak byste vypadala, kdyby vám někdo oholil ty vaše překrásné vlasy!“

Hašt opatrně vyhlédl zpod stánku, ale faktem bylo, že si ho nikdo nevšímal. Bylo to proto, že Sráž zvedl míč a teď ho obracel sem a tam v rukou a prohlížel si ho. Na tváři, přesněji řečeno na tom kousku toho, co bylo vidět nad šátkem a pod kloboukem a co by laskavý člověk nazval tváří, měl zamyšlený výraz.

„A to je všechno? Tohle?“ obrátil se k ohromené Gustýně. „To je velmi nevhodné zakončení příjemného společenského setkání s interesantními chuťovkami! A kde má vlastně tahle mizerná věcička být?“ Gustýna, která byla tím pohledem jakoby zhypnotizovaná, ukázala roztřeseným prstem zhruba směrem dál po ulici.

„Tam, kde je ten vysoký sloup! Natřený na bílo… no ano, dole je postříkaný červenou…! Vidíte?“

„Aha, ano, vidím ho. No, v tom případě, já ho – poslyšte, vy, muži, přestali byste se do mě opírat?“ otočil se Sráž k davu, jehož vzdálenější řady natahovaly krky, aby lépe viděly.

„Jenže neexistuje způsob, jak byste to tam dostal!“ zaječela Gustýna. „Položte to na zem a jdeme pryč!“

Hašt zaslechl, jak Sráž polohlasně zavrčel, a pak jen ticho, které vydával zbytek světa. Ne, to ne, pomyslel si. To vážně ne. Vždyť k té metě to musí být přinejmenším sto padesát metrů, a tyhle věcičky létají stejně špatně jako kbelík s vodou. Neexistuje způsob, jak by to mohl –

Bezdeché ticho bylo najednou rozbito vzdáleným prásk, ale pak se zase bleskově spojilo dohromady.

Hašt se podíval přes rameno ve chvíli, kdy dvacetimetrový sloup vzdal svůj boj s termity, hnilobou, počasím, přitažlivostí a Srážovým hodem a v oblaku prachu a dřevěných úlomků padl k zemi. Hašt byl tak překvapený, že si skoro nevšímal Julie, která stála těsně vedle něj.[17]

„To je jako nějaký znamení?“ podivila se Julie, která na podobné věci věřila.

Haštal v takovém okamžiku věřil na to, ukázat prstem na protilehlou stranu ulice a vykřiknout „Běžel tamtudy!“ Pak prudce zvedl Julii na nohy a udeřil Sráže do břicha. „Jdeme!“ zavelel. S Gustýnou nemohl nic dělat, ale to nebylo důležité, protože dokud držel Julii za ruku, bude je Gustýna sledovat jako sup, který si vyhlédl kořist. Lidé se snažili přesunout k padlé metě, jiní zase sledovat neviditelného hráče. Haštal ukázal náhodně vybraným směrem a vykřikl: „Běžel tamtudy! Velkej chlap v černým klobouku!“ Zmatek vždycky pomáhal, pokud jste to nebyli vy, kdo byl zmaten, a když nastal čas křičet ‚Chyťte zloděje!‘ a udělali jste to v ten správný okamžik, trvalo nějakou chvíli, než se zjistilo, kdo je poškozený a kdo zloděj.

Zastavili se o několik uliček dál. Někde v dálce za sebou slyšeli hluk a cítili pohyb, ale ztratit se v městském davu je snazší než se ztratit v lese.

„Podívejte se, možná bych se tam měl vrátit a omluvit se,“ začal Sráž. „Mohl bych snadno postavit nový stožár.“

„Hrozně nerad ti to říkám, Skřéťo, ale obávám se, že jsi možná popudil lidi, které žádné omluvy nezajímají,“ upozornil ho Haštal. „Jen se nikdo nezastavujte.“

„Ale proč by měli být popuzení?“

„Podívejte, pane Sráži, tak především se nečeká, že zaznamenáte gól, když oficiálně nehrajete, a kromě toho jste divák, ne hráč,“ vysvětlovala mu Gustýna. „A za druhé, takový hod spoustu lidí rozzlobí. Vždyť jste mohl někoho zabít!“

„To ne, slečno Gustýno. Ujišťuji vás, že nemohl. Mířil jsem přece na ten stožár.“

„Ano? Ale to přece neznamená, že jste si byl jistý, že ho zasáhnete!“

„Ehm, nezlobte se, ale rád bych vás upozornil, že jsem ho zasáhl, slečno Gustýno,“ zamumlal.

„Jaks to udělal? Rozmlátils to bidlo na třísky! Myslíš, že takový sloupy rostou na stromech? Všechny nás dostaneš do průseru!“

„Proč by nemohl být hráčem?“ zeptala se Julie, která si mezitím prohlížela svůj odraz v nejbližším okně.

„Cože?“ otočila se k ní Gustýna.

„U všech ďáblů,“ prohlásil Haštal. „Ten kdyby tak byl v týmu, tak žádnej tým nepotřebuje!“

„No, to by ušetřilo spoustu starostí, ne?“ řekla Julie.

„To říkáš ty,“ zamračila se Gustýna, „ale kde by pak byla všechna ta legrace a radost ze hry? To už by pak nebyl fotbal –“

„Nerad vás ruším,“ upozornil je Sráž, „ale někdo nás pozoruje.“

Haštal se rozhlédl. Ulice byla plná lidí a pohybu, ale většina se starala o své. „Nikdo se o nás nezajímá, Skřéťo. Vzali sme jim roha.“

„Cítím to na kůži,“ trval na svém Sráž.

„Cože? Přes všechny ty hadry?“ podivila se Gustýna.

Obrátil se a upřel na ni oduševnělé oči. „Ano,“ přikývl a vzpomněl si, jak Její Milost tuhle jeho schopnost zkoušela. V té době mu to připadalo jako hra.

Podíval se vzhůru a stačil zahlédnout, jak za parapetem mizí velká hlava. Vzduchem se nesla slabá vůně banánů. Aha, to je tenhle. Ten je milý. Sráž ho občas zahlédl, jak ručkuje podzemím po trubkách.

„Měla bys ji odvést domů,“ řekl Haštal Gustýně.

Gustýna se otřásla. „To není nejlepší nápad. Starý Stolipný se jí bude vyptávat, co ze hry viděla.“

„No a?“

„Řekne mu to. A taky, s kým se sešla –“

„Copak neumí lhát?“

„Rozhodně ne tak jako ty, Hašte. Není moc dobrá, když si vymýšlí. Podívej, vraťme se nazpět na Univerzitu. Všichni tam pracujeme a já tam často chodím mimo směnu, abych si udělala nějakou práci v předstihu. My tam půjdeme rovnou a vy dva oklikou, rozumíš? Nikdy jsme se neviděli, jasné? A pro všechny svaté, nedovol mu, aby udělal nějakou další hloupost!“

„Promiňte, slečno Gustýno,“ ozval se Sráž pokorným hlasem.

„Ano, copak?“

„Ke komu z nás jste to mluvila?“

~~~

„Zklamal jsem vás,“ řekl Sráž, když procházeli davy lidí, kteří se vraceli ze zápasu. Tedy, alespoň Haštal kráčel. Sráž se pohyboval zvláštním prkenným krokem, který naznačoval, že s jeho pánví je něco v nepořádku.

„Houby, to se zařídí,“ odpověděl Hašt. „Všecko se dá zamáznout. Já to vyřídim, to je moje parketa. Co vlastně kdo viděl? Akorát frajera v Šeráckejch barvách. Takovejch sou nás tisíce. Nedělej si bobky. A hele, Skřéťo, jak je možný, že seš tak tuhej? Tos celej život vzpíral nebo co?“

„Váš předpoklad je zcela správný, pane Haštale. Než jsem se narodil, tak jsem skutečně vzpíral těžká závaží. To jsem ale byl samozřejmě ještě dítě.“

Šli dál a po chvíli se Haštal ozval znovu. „Moh bys to ještě jednou zvopakovat? Nějak se mi to zadrhlo v makovici. Teda skoro bych řek, že mi toho pořád ještě kus leze z ucha.“

„No, samozřejmě. Možná jsem vás poněkud zmátl. Kdysi byl čas, kdy byly mé myšlenky plné temnoty. Pak mi bratr Ovísek pomohl spatřit světlo, a já se narodil.“

„Aha, to sou ty věcičky kolem víry.“

„Ale teď jsem tady. Ptáte se, proč jsem silný? Když jsem žil v temnu kovárny, zvedal jsem těžké věci. Nejdříve kleště, pak malé kladivo, pak to největší kladivo a pak jsem jednoho dne zvedl celou kovadlinu. To byl dobrý den. Byla to taková malá svoboda.“

„A proč bylo tak důležitý zvednout tu kovadlinu?“

„Byl jsem k ní přikovaný řetězem.“

Znovu chvíli kráčeli mlčky, až se nakonec znovu ozval Haštal, ale tentokrát vybíral slova velmi opatrně. „Život tam nahoře v horách musel bejt dost tuhej, řek bych?“

„Myslím, že teď už to tak zlé není.“

„Přinutí to člověka počítat dary, který dostává, a takový ty věcičky.“

„Myslíte přítomnost jisté dámy, pane Haštale?“

„Když už se ptáš, tak jo. Myslím na ni furt! Fakt se mi strašně líbí! Jenže je to dolíkovská holka!“ Několik fanoušků, kteří šli v malé skupince před nimi, se zamračeně otočilo, takže Haštal rychle ztlumil hlas do sykavého šepotu. „Má bráchy s pěstma velkejma jak bejčí zadek!“

„Četl jsem někde, pane Haštale, že láska se vysmívá žalářníkům.“

„Jo? A co dělá, když dostane do ksichtu bejčí prdelí?“

„V tomto ohledu se básníci nevyjadřují, pane Hašte.“

„A kromě toho,“ pokračoval Haštal, „žalářníci bejvaj tichý, zadumaný chlápci, abys věděl. Opatrní a trpěliví a tak dále. Jako seš ty. Myslím, že tobě by prošel i nějakej ten žertík. Určitě už jsi potkal nějaký holky. Teda, ne že bys byl zvláštní krasavec, žádný plátno starejch mistrů, to je fakt, ale holky letěj na chytrý řečičky. Vsadil bych se, že ti pěkně zobaly z ruky a… teda, dyž sis ji pořádně umyl, to je jasný.“

Sráž zaváhal. Byla tady samozřejmě Její Jasnost a taky slečna Železdravá, ale ani jedna z nich nezapadala do kategorie „holka“. Byly tady samozřejmě i Sestřičky, které byly opravdu mladé a nepopiratelně ženského rodu, ale je třeba říci, že vypadaly spíše jako inteligentní kuřata a rozhodně jim nepřidávalo na přitažlivosti, když je člověk viděl při jídle – ale ani tady se slovo „holky“ nezdálo být tím pravým.

„Moc děvčat jsem nepotkal,“ odpověděl nakonec.

„A co Gustýna? Ta se v tobě fakticky zhlídla. Ale dej si bacha, hochu, když jí to dovolíš, začne ti natotata dirigovat život. To vona dělá. Dělá to každýmu!“

„Vy dva máte nějakou společnou historii, myslím,“ řekl Sráž.

„Seš nějakej vostrej, ne? Tichej a vostrej. Jako kudla. Jo. Řek bych, že by se tomu dalo říct historie. Já bych byl rači, kdyby to bylo víc jako přírodopis, ale vona mě furt pleskala přes ruku.“ Haštal zapátral po nějakém pohybu v Srážově tváři. „To byl fór,“ dodal bez velké naděje.

„Díky, že jste mi to řekl, pane Hašte. Vyluštím si to později.“

Haštal si povzdechl. „Ale já už takovej nejsem a Julie… hele, bez legrace, plazil bych se kilák po rozbitým skle, jenom abych ji moh vzít za ruku!“

„Cestou k srdci vaší vyvolené může být často báseň, kterou napíšete,“ řekl Sráž.

Haštal pookřál. „No, se slovama to docela umim. Když napíšu dopis, ty bys jí ho dal, že jo? Když to napíšu na noblesní papír, něco třeba jako… počkej… ‚Jseš fakt moc pěkná. Co takhle rande? Žádný techtle mechtle, slibuju. Miluju Tě, Hašt.‘ Tak co ty na to?“

„Duše toho projevu je čistá a vznešená, pane Hašte. Ale… hm… kdybych vám mohl být nějakým způsobem nápomocen…“

„Chtělo by to delší slova, že jo? A trochu vyšperkovat jazyk, né?“ chytil se Haštal.

Ale Sráž si ho nevšímal.

„Tak to se mi vážně líbí,“ ozval se hlas kdesi nad Haštalovou hlavou. „A znáš ty chytráku vůbec někoho, kdo umí číst?“

Jedno se muselo bratřím Stolipným přiznat: nebyli jako Tóny. V celkovém rozložení věcí to nebyl velký rozdíl, zvlášť když jste přes krev nic neviděli, ale krátce a dobře, bratři věděli, že násilí vždycky fungovalo, a proto se neunavovali tím, aby zkoušeli něco jiného, zatímco Tóny byl ledově chladný psychopat, za kterým stáli lidé jen proto, že věděli, že je to bezpečnější než stát před ním. Když se ho zmocnil vrchol jeho bláznivě oscilujících nálad, dokázal být naprosto okouzlující, a právě to byl nejlepší okamžik, kdy se dát na útěk. Co se týkalo Stolipných, každý, kdo by v tom směru jen trochu zapátral, by brzo přišel na to, že nejlepší mozek rodinného klanu je Julie. Podle Haštala byla jediná výhoda v tom, že se bratři evidentně považovali za bystré, protože si jim nikdo netroufl říci, že to není pravda.

„Ha, pane takřečenej Hašte,“ zabasoval Vilém Stolipný a šťouchl Haštala do břicha prstem podobným obří klobáse. „Dyž z tebe takhlenc vodkapává moudrost, vysyp nám, kdo přerazil tu metu, ha?“

„Byl sem ve skrumáži mezi divákama, Viléme, neviděl sem ani todle.“

„Bude ten mrzák hrát za Šeráky?“ vyzvídal neodbytně Vilém.

„Hele, Vildo, dyť ani váš táta, dyž byl ve vrcholný formě, nedokázal hodit balón ani z půlky tak daleko, jak řikaj vo tomdle chlápkovi. Dyť to víš, ne? Ani ty bys to nedokázal. Já slyšel, že se prostě Andělům rozpadla meta a někdo si k tomu vymyslel tu báchorku. Copak si myslíš, že bych ti lhal, Vildo?“ Haštal si dokázal vymýšlet lži, které neměly daleko k pravdě.

„Jasně že jo, dyť seš Šerák!“

„Dobrá, dostals mě. Tak to teda vyklopím,“ řekl Haštal a v bezmocném gestu pozvedl ruce. „S úctou a tak dále, Vildo… Byl to tudle Sráž, to von hodil ten balón, a to je moje poslední nabídka.“

„Tak za něco takovýho bych ti měl urazit hlavu,“ zavrčel Vilém a zamračil se na Haštala. „Dyť ten kluk vypadá, že by ani ten balón nezved!“

Pak se Haštovi za zády ozval příjemný hlas: „Koukejme, Vilda, vod kdy tě pouštěj na procházku bez vobojku?“

Sráž slyšel, jak Haštal tiše vyjekl: „A do prkenný vohrady, a mně to zatim tak pěkně šlo,“ pak se otočil a řekl: „Dyť je to veřejná ulice, Tóny. Nezaškodí trochu pokecat a zabít čas, ne?“

„Dolíci zabili tvýho fotra, Hašte. To se ani trochu nestydíš?“

Za Tónym stál zbytek Kocouří patroly a na tvářích jejích členů se mísil posměch s nejistými obavami, že je zase Tóny do něčeho zatáhne. Teď byli na jedné z hlavních ulic. Hlídka se obvykle do šarvátek v postranních uličkách nemíchala, ale tady by byla musela něco udělat, jinak by si daňoví poplatníci stěžovali, a protože unavení policajti jen velmi neradi dělali cokoliv, k čemu je někdo přinutil, tak když to pak opravdu museli udělat, udělali to rychle a tvrdě, tak, aby to při troše štěstí už nemuseli dělat znovu. Nebo alespoň ne příliš brzy.

„Hele, víš vo tom, že se vykládá vo nějakým šeráckym fandovi a dolícký couře, co se v divácký skrumáži drželi za ruce?“ zeptal se Tóny. Položil Haštalovi na rameno těžkou ruku. „No tak, seš chytrej, dycky ti to všechno dojde dřív než všem vostatním!“

„Holka?“ To promluvil Vilém. Z jeho uší do mozku vedla dlouhá cesta. „U celejch Dollyinej sester nejni holka, kerá by se na ten váš podělanej spolek podívala, byť jen jedním vokem!“

„Aha, tak vocáď to máme, jo?“ prohlásil Boukal Pšoukal… Ten výrok Srážovi za daných okolností připadal jako provokativní. Nejspíše je to prostě rituál, pomyslel si. Spočívá v tom, že si obě strany nejdříve vymění dětinské urážky, a to dělají tak dlouho, dokud se necítí oprávněny na protivníka pod záminkou urážky zaútočit, přesně jako to píše doktor Von Mischitrus v knize Rituální agresivita dospívajících krys.

Jenže Tóny mezitím vylovil zpod košile svou krátkou širokou šavli. Byla to nebezpečná krátká zbraň, zcela cizí pravému duchu kopané, který se vždy shovívavě usmíval tomu, co v zápalu okamžiku odíralo, drtilo, lámalo a v nejhorších případech třeba i oslepovalo.[18] Pak ale přišel Tóny, který měl své představy. A tam, kde se jednou objeví někdo jako Tóny, se rychle objeví další takoví Tónyové, a každý mladík, který by se jinak vypravil fandit se starým klasickým mosazným boxerem, jímž si spíš dodával odvahu, teď při chůzi chřestil jako železářství, a když náhodou upadl, museli ho kamarádi zvednout.

A teď se i tady začaly vytahovat zbraně.

„Tak teď všichni dávejte bacha,“ varoval Haštal, o kousek ustoupil a smířlivě zamával prázdnýma rukama. „Tohle je rušná ulice, ne? Estli nás tady někdo vod Starýho Sama přistihne, jak se rveme, vlítnou na vás s velkejma, a to myslim fakt velkejma pendrekama a budou vás mlátit, dokud nevyklopíte svou snídani, a estli víte proč? Páč vás nenáviděj, páč jim přiděláváte papírování a nemůžou si kvůlivá dojít ani na kafe s koblihou!“

Ustoupil o další malý kousek. „A pak, páč ste jim těma svejma blbejma hlavama poškodili zbraně, vás naženou do Pakráce a strávíte příjemnou noc v Nádrži. Už ste tam někdy byli? Byla to taková sranda, že si to chcete užít znova?“

S velkým uspokojením viděl, že se na všech tvářích, s výjimkou té Srážovy, který nemohl ani tušit, o čem je řeč, a té Tónyho, který byl v Nádrži pečený vařený, objevil výraz nepříjemných vzpomínek. Ale ani Tóny neměl mnoho chuti pustit se proti Samovi. Zabij jediného ze samíků, a Vetinari ti dá konopnou kravatu a jedinou šanci zjistit, jestli dokážeš stát ve vzduchu.

Trochu se uvolnili, ale ne moc. V téhle napjaté atmosféře stačil jeden jediný idiot, aby…

Ale ukázalo se, že na něco takového stačí i velmi chytrá osoba, a to ve chvíli, kdy se Sráž obrátil k Arnoštovi, nejmladšímu Stolipnému, a řekl vesele: „A víte, pane, že vaše situace tady je velmi podobná té, kterou popisuje Von Mischitrus ve svém pojednání o pokusech na krysách?“

Uběhla celá vteřina, kterou nejmladší Stolipný potřeboval k přesunu myšlenky, a pak Arnošt Sráže tvrdě udeřil svým obuškem. Arnošt byl kus chlapa.

Haštalovi se podařilo zachytit svého kamaráda před tím, než padl na dláždění. Obušek zasáhl Sráže přímo do hrudi a rozerval prastarý svetr. Potrhanými vlákny prosakovala krev.

„Proč jsi ho, k sakru, musel praštit, ty blbej kreténe?“ obrátil se Haštal k Arnoštovi, o kterém si dokonce i jeho bratři mysleli, že je v myšlení poněkud pomalý. „Nic ti neudělal! Vo co ti vlastně de?“ Rychle se zvedl, a než Arnošt stačil cokoliv říci, strhl ze sebe košili a začal Sráže ošetřovat a pokoušel se mu zastavit krvácení. Po půl minutě se znovu zvedl a hodil krví prosáklou košili Arnoštovi do obličeje. „Srdce mu nebije, ty tupče! Co ti kdy udělal?“

To zarazilo dokonce i Tónyho. Nikdo nikdy neviděl Haštala v takovém stavu, ne, starého Hašta ne. Dokonce i Dolíci věděli, že je Haštal mazaný. Že je Haštal kluzký. Haštal nebyl ten, kdo by spáchal sebevraždu tím, že by začal ječet na skupinu chlapů, kteří už byli připravení začít se prát.

Nešťastný Arnošt, kterému Haštalova nenávist připalovala tvář, ze sebe pomalu vypravil „Ale dyž… je to Šerák…“

„A kdo seš ty? Ty seš zatracenej blbej idiot, nic jinýho!“ ječel Haštal. Pak roztřeseným prstem ukázal na ostatní: „Co si myslíte, že ste vy? Co ste zač? Nic! Nuly. Vodpadky. Ste hovna v trávě!“

Šťouchl prstem do Sráže. „A on? Spoustu toho dělal. Spoustu toho věděl. A až do dneška neviděl jedinej fotbal. A klubový barvy měl jen proto, aby mezi nás zapad.“

„Jen klid, Hašte, kámo,“ sykl Tóny a výhružně pozvedl svou zbraň. „Tak kvůlivá tomudle poteče krev. Bude válka!“ Ale v tom okamžiku se mu před obličejem objevil Haštal podobný rozzuřené vose.

„Cože bude? Ty jsi padlej na hlavu! Tobě to vůbec nedochází, co?“

„Tóny, vidim helmy!“ ozval se naléhavým hlasem Jumbo.

„Já? Co sem zas udělal já?“

„Zrovna to samý, co ty blbí Stolipnejch. Šeráci nebo Dolíci? Já jenom doufám, že vám oběma bohové poserou prsa!“

„Sou už fakt hrozně blízko, Tóny!“

Stolipní, kteří nebyli úplně hloupí, už byli na odchodu. Lidé, kteří stáli podél fotbalové trasy, křižovali město sem a tam. Hlídka nemohla pronásledovat všechny. Jenže praštit nějakého chlápka, který pak začne krvácet a přestane dýchat, no, to už zavánělo mordem, a za takových okolností dokázali samíci vyvinout až nebezpečnou rychlost.

Tóny zuřivě zahrozil Haštalovi prstem. „Ve skrumáži je tvrdej život, dyž seš blbej balík bez kámošů.“

„Tohle ale není skrumáž!“

„No, tak to se teda rači rychle prober, mladej. To všechno je skrumáž!“

Patrola se spěšně vzdálila, i když Jumbo se stačil v posledním okamžiku rychle otočit a koutkem úst ucedit „Promiň!“ Nebyli jediní, kdo rychle vyklízel pole. Lidé, kteří žili větší část dne na ulici, se přímo třásli na každou zábavu, která byla zdarma, ale k téhle by se mohly přidat i nějaké nepříjemnosti, třeba v podobě nebezpečných metafyzických dotazů typu „Viděl jste něco?“ a podobně. Bylo samozřejmě hezké, když vám Hlídka řekla: „Nevinný se nemá čeho bát!“, jenže co? Kdo se staral o nějaké nevinné a jejich problémy, když se blížila Hlídka?

Haštal klečel vedle chladnoucího těla zesnulého Sráže.

Měl dojem, že se po té dlouhé minutě poprvé znovu nadechl. Přestal dýchat, když se tak zuřivě vrhl na Tónyho, protože ten, kdo takhle mluví s Tónym, už je stejně mrtvej, takže proč plýtvat dechem?

Ale byly tady jisté věci, které měl člověk dělat, je to tak? Nečekalo se od vás, že budete mrtvého bušit do hrudi, abyste nehybnému srdci dali příklad, jak má znovu tlouct? Jenže on nevěděl jak a člověk nemusel být génius, aby si uvědomil, že není dobrý nápad učit se to právě teď, když se blížila Hlídka. To by v Hlídce nevzbudilo právě ten nejlepší první dojem.

A to byl důvod, proč se Haštal se Srážem v náručí vydal nejistým krokem vstříc dvěma policistům, kteří se rychle přibližovali. Dost se mu ulevilo, když zjistil, že velitelem hlídky je policista Treska, to byl alespoň jeden z těch, kdo nejdříve klade otázky. Za ním zabíral větší část pozadí policista troll Modrojíl, který dokázal vyčistit celou ulici prostě tak, že jí prošel a držel se při tom uprostřed.

„Mohl byste mi pomoct dopravit ho k Lady Sibyle, pane Tresko? Je hrozně těžkej,“ požádal Haštal.

Policista Treska odtáhl stranou košili nasáklou krví a vydal ze sebe smutný mlaskavý zvuk. Se zkušeností přichází i znalosti.

„Márnice je blíž, mládenče.“

„Ne!“

Treska přikývl. „Ty jsi syn Davida Nejspíše, co?“

„Nemusím vám nic říkat!“

„To nemusíš, protože mám pravdu,“ odpověděl policista Treska klidně. „Dobrá, Hašte, tuhle Modrojíl vezme toho kluka, kterého jsi v životě neviděl, jak předpokládám, a my za ním poběžíme. Předevčírem byla docela pěkná bouřka. Třeba bude mít štěstí. A ty třeba taky.“

„Já to neudělal!“

„Samozřejmě že ne. A teď… teď zjistíme, kdo umí rychleji běhat, ne? Takže nejdřív do nemocnice.“

„Chci zůstat s ním,“ začal Hašt, když si Modrojíl uložil Srážovo tělo do jedné obrovské dlaně.

„Ne, ne, mládenče,“ potřásl hlavou Treska. „Ty zůstaneš se mnou.“

~~~

U policisty Tresky to ale neskončilo. To nikdy. Každý mu říkal Uzenáč a jeho klidné a nevyslovené poselství všem znělo: protože jsme v tom všichni společně, proč bychom si to navzájem zbytečně dělali těžší. Většinou fungovalo, ale dříve či později vás předal nějakému služebně staršímu důstojníkovi, který těžce pracoval v nějaké malé kanceláři, u jejíchž dveří stál druhý policista. A tahle policistka, podle toho, jak vypadala, už sloužila přinejmenším druhou směnu.

„Jmenuji se seržantka Angua, pane, a doufám, že nejste v nějakých nepříjemnostech.“ Otevřela si blok a uhladila stránku.

„Mohli bychom si to zběžně zopakovat? Policistovi Treskovi jste řekl, že jste viděl, jak se tam někdo pere, a když jste dorazil na místo, všichni ti rváči se rozeběhli, a k vašemu údivu jste tam našel vašeho kolegu z práce, pana Sráže, který tam krvácel ze smrtelného zranění. Vsadím se, že bych dokázala vyjmenovat ty rváče jednoho po druhém a do posledního. Tak si říkám, proč to nedokážete vy? A taky, Haštale Nejspíši, o co tady vlastně jde?“ Hodila přes stůl malý černobíle smaltovaný odznak, a ať už náhodou nebo úmyslně ho hodila tak, že se zabodl jen několik centimetrů od Haštalovy ruky.

~~~

Neoficiální heslo Veřejné nemocnice lady Sibyly znělo „Ne každý umírá.“ Pravda je, že se od doby, kdy byla Lady Sibyla založena, úmrtnost na následky některých zranění ve městě neobyčejně snížila. Bylo známo, že zdejší chirurgové si myjí ruce dokonce i před operací, ne jen po ní. Teď se ale po bílých nemocničních chodbách pohybovala postava, která z vlastní zkušenosti věděla, že neoficiální motto nemocnice je ve skutečnosti zcela mylné.

Smrť se zastavil vedle dokonale vydrhnutého pitevního stolu a podíval se dolů. PAN SRÁŽ? NO, TOHLE JE SKUTEČNĚ PŘEKVAPENÍ, řekl a zalovil v záhybech svého roucha. TAK SE PODÍVEJME, CO TADY MÁME.

VÍTE, pokračoval, ČASTO JSEM PŘEMÝŠLEL O TOM, PROČ LIDÉ TAK LPÍ NA ŽIVOTĚ. VŽDYŤ V POROVNÁNÍ S VĚČNOSTÍ VLASTNĚ VŮBEC NEŽIJÍ. DOKONCE ANI VY NE, PANE SRÁŽI. I KDYŽ JE MI JASNÉ, ŽE VE VAŠEM PŘÍPADĚ ZPŮSOBÍ TO LPĚNÍ MALÉ KOUZLO.

„Já vás nevidím,“ řekl slabým hlasem Sráž.

NO, TO JE DOBŘE, odpověděl Smrť. KAŽDOPÁDNĚ SI MĚ POZDĚJI NEBUDETE PAMATOVAT.

„Takže umírám,“ řekl Sráž.

ANO. UMÍRÁTE, ALE PAK ZASE BUDETE ŽÍT. Vylovil z roucha přesýpací hodiny a chvilku se díval, jak písek padá vzhůru. UVIDÍME SE POZDĚJI, PANE SRÁŽI. OBÁVÁM SE, ŽE BUDETE MÍT ZAJÍMAVÝ ŽIVOT.

~~~

„Dolíkovské děvče se zhlédlo v šeráckém klukovi? Bohové, ochraňujte mou duši, poslyšte, co se to tady děje? Ale víte co? Já tomu přijdu na kloub. Týká se to určitě fandění a přetlačování.“

Haštal mlčel. Neměl na výběr. Kromě toho viděl seržantku už několikrát předtím a vždycky měl dojem, že mu jde po krku.

„Policista Treska mi řekl, že u Lady Sibyly má službu Igor. Doufám, že bude mít ve svých kádích nějaké srdce, které se vašemu příteli bude hodit, to myslím vážně,“ pokračovala. „Jenže to nic nemění na tom, že to je stejně případ vraždy, i kdyby už zítra chodil po městě. Pravidlo lorda Vetinariho: je-li třeba Igora k tomu, aby vás přivedli zpět, byl jste mrtev. Přechodně mrtev, pravda, a proto také bude vrah přechodně pověšen. Obvykle stačí čtvrt vteřiny.“

„Já se ho ani nedotkl!“

„Já vím. Jenže jste musel držet basu se svými přáteli, že? S Jumbem, a samozřejmě s Boukalem a, no ano, s Antonínem Křiváčkem, zvaným Tóny Křivák, s vašimi kamarády, kteří tady nejsou. Podívejte, nejste zatčen, zatím, teď pomáháte Hlídce v pátrání. To znamená, že si můžete zajít na záchod, pokud k tomu máte dost odvahy. Jestli máte sebevražedné sklony, zajděte si do kantýny. Ale jestli se pokusíte utéci, varuju vás, pak vás uštvu.“ Tiše si odfrkla a dodala: „Jako psa. Jasné?“

„A mohl bych se zajít podívat, jak se daří Srážovi?“

„Ne. Ještě pořád je u něj Uzenáč. Pro vás samozřejmě policista Treska.“

„Každej mu ale řiká Uzenáč.“

„To je možné, ale dokud mluvíte se mnou, tak mu tak říkat nebudete.“ Seržantka zamyšleně otáčela odznáčkem na stole. „Má pan Sráž nějaké příbuzné? To znamená otce, matku, sourozence…“

„Já vim, co to slovo znamená. Mluvil o nějakejch lidech v Überwaldu. Víc nevím.“ Haštal instinktivně lhal. Mluvit o tom, že někdo strávil mládí přikovaný řetězem ke kovadlině, by tady rozhodně nepomohlo. „S ostatníma hochama dole u nádrží ale vychází dobře.“

„Jak se tam dostal?“

„Neptali sme se. Vobyčejně za tim bejvá nějaká škaredá historka.“

„A vás se někdy někdo ptal?“

Mlčky na ni zíral. To jsou celí policajti. Pořád jsou slušní, pane sem, pane tam, a přesně ve chvíli, kdy přestane být člověk ostražitý, zaseknou mu do hlavy krumpáč.

„To byla oficiální policejní otázka, nebo jste jen zbytečně zvědavá?“

„Policajti nejsou nikdy zbytečně zvědaví, pane Nejspíši. Pravda ale je, že někdy klademe doplňující okrajové otázky.“

„Takže to nebyla úřední otázka?“

„No, vlastně ne…“

„Pak si ji strčte tam, kam slunce nesvítí.“

Seržantce Angui přeběhl po tváři policajtský úsměv. „Nemáte v ruce jedinou slušnou kartu, kterou byste mohl vynést, a teď vyrukujete s něčím takovým. Od Tónyho, to ano, od toho bych to čekala, ale Uzenáč tvrdí, že jste chytrý. Jak chytrý někdo musí být, aby byl tak hloupý jako vy?“

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveře, a pak dovnitř vstrčil hlavu hlídač. Kdesi za ním bylo slyšet silný, autoritativní hlas. „– podívejte, s takovými věcmi se přece setkáváte pořád, ne? U všech bohů, není to přece tak těžké –“

„Ano, Noby?“

„Máme tady takový zvláštní případ, seržo. Jde o tu mrtvolu, co jsme poslali k Lady Sibyle. Je tady doktor Mechorost a tvrdí, že se ten chlápek zvedl a šel domů!“

„A dostali k němu Igora, aby ho prohlédl?“

„Jo. Teda, více méně… hm…“

Policistu odstrčil ze dveří mohutný muž v dlouhé zelené gumové zástěře, který evidentně zuřil a přitom se pokoušel chovat se přátelsky. Za ním vykukoval policista Treska, který se ho očividně pokoušel uklidnit, ale bylo vidět, že se mu to ani náhodou nedaří.

„Podívejte, my se snažíme pomoci, je to tak?“ prohlásil doktor Mechorost. „Poslyšte, ohlaste nám vraždu, a já vytáhnu starého Igora z jeho doupěte a budu dělat přesčas. Ale řekněte Samu Elániovi, že bych byl moc rád, aby ke mně svoje mládence poslal, až nebudou mít tolik práce, a já jim dám školení v základech první pomoci. Pak by rozhodně poznali rozdíl mezi mrtvolou a někým, kdo jen spí. Někdy se to na první pohled špatně odhaduje, ale jsou tady jisté příznaky, podle nichž se to dá poznat. V naší profesi se vždycky za jeden z těch nejspolehlivějších považovala chůze, i když v tomhle městě jsme se naučili brát to jen jako velmi slibný začátek. Když jsme z něj stáhli prostěradlo, posadil se, zeptal se Igora, jestli by neměl něco k jídlu, což je všeobecně dost přesvědčivé. Kromě toho, že měl horečku, byl úplně v pořádku. Srdce mu bušilo silně a pravidelně, a to nám potvrzovalo, že ho má. Na těle neměl jediný škrábanec, ale rozhodně by mu prospělo pořádné jídlo. Musel být opravdu hladový, protože snědl i ten obložený chléb, který mu udělal Igor. A když už mluvíme o jídle, taky bych si dal pořádnou večeři!“

„Vy jste ho nechali jít?“ podívala se na něj zhrozeně seržantka Angua.

„Samozřejmě! Nemůžu držet chlapa v nemocnici, protože je nevhodně živý!“

Otočila se k policistovi Treskovi. „A tys ho taky nechal jít, Uzenáči?“

„No, vypadalo to jako případ, kdy je třeba doktora poslechnout, seržo,“ odpověděl Treska a vrhl na Haštala zoufalý pohled.

„Byl samá krev! Byl fakt děsně zřízenej!“ vybuchl Haštal.

„Takže žertík?“ uvažovala nahlas Angua.

„Přísahal bych, že mu srdce netlouklo, seržantko,“ hájil se dál Treska. „Možná, že je to jeden z těch mnichů ze Středu, kteří dělají ty divné hokus pokusy.“

„Pak ovšem někdo plýtval časem Hlídky,“ zasmušila se Angua a upřela pohled na Haštala.

Uvědomil si, že je to něco jako poslední zoufalý pokus. „A co bych z toho asi měl?“ ohradil se. „Nebo si myslíte, že jsem tady pro vlastní plezír?“

Policista Treska si odkašlal. „Je to večer po mači, seržantko. Město se hýbe a všude kolem toho místa se pohybují fanoušci a někdo mezi nimi šíří různé povídačky. Chtěl jsem jenom říct, že jsme pod tlakem. Už jsme měli několik velkých šarvátek. A koneckonců, ten mládenec odešel po svých.“

„Mně to v zásadě nevadí,“ ozval se doktor Mechorost. „Přinesli ho vleže, odešel po svých. To je varianta, které dávám rozhodně přednost. A musím se vrátit, seržantko. U nás budeme mít taky pěkně rušnou noc.“

Seržantka se rozhlédla, jako kdyby hledala někoho, na koho by mohla zakřičet, a padl jí do oka Haštal.

„Poslyšte, Haštale Nejspíši! Tak teď je to na vás! Běžte a najděte toho svého kamarádíčka. A jestli s ním budou nějaké další potíže, tak… budou potíže! Je to jasné?“

„Jako sklo, seržo.“ Nedokázal tomu odolat, prostě nemohl, už jen kvůli kapkám studeného potu, které mu stékaly po zádech. Ale cítil se najednou lehký… povznesený… uvolněný. Jenže někteří lidé nedokážou pochopit, že prožíváte něco jako svátek. Rozhodně to nedokážou policisté.

„Pro vás seržantka, Nejspíši! Tady!“

Haštalovi se podařilo chytit odznak, který mu hodila skoro přes celou místnost.

„Díky, seržo!“

„Ven!“

Vyšel ven a napůl čekal nejasný stín, který mu vstoupil do cesty, když byl kousek od budovy strážnice. V šerém vzduchu zachytil závan zápachu. No… alespoň to není Tóny. Právě teď o setkání s Tónym nestál.

„Co je, Boukale?“ řekl do mlhy.

„Jak víš, že jsem to já?“

Hašt si povzdechl. „Uhod sem to.“ Zrychlil chůzi.

„Tónyho bude zajímat, cos vyklopil?“

„Nestarej se, je to vyřízený.“

„Vyřízený? A jak?“ Boukal, který měl vždycky trochu nadváhu, musel poklusávat, aby s ním udržel krok.

„To ti neřeknu.“ Tu chvilku si nesmírně vychutnával.

„Hele, můžu mu říct, že sme z toho venku?“

„Všechno je vyřízený! Hotový! Špígl nýgl. Je prostě po všem. Vůbec se to nestalo.“

„Seš si jistej?“ ujišťoval se Boukal. „Byl pěkně zřízenej.“

„Hele, co ti mám říct?“ Haštal rozpažil a zatočil se v piruetě. „Já sem Hašt Nejspíš!“

„Tak to je v pohodě. Hele, vsadil bych se, že tě teďka Tóny veme zpátky do Patroly. To bude skvělý, ne?“

„Víš, jak si Sráž myslel, že se Patrole řiká, Boukale?“

„Ne, jak?“

Haštal mu to řekl.

„No, to je ale –“ začal Boukal, ale Haštal ho přerušil.

„Je to srandovní, Boukale. Je to srandovní, a taky smutný a beznadějný. To ti povidám.“ Haštal se zastavil tak náhle, že do něj Boukal vrazil. „A dám ti jeden tip: Boukal Pšoukal – s tím nikam nedojdeš. A to platí i pro Pšoukala, věř mi.“

„Ale dyť mně každej řiká Boukal Pšoukal,“ zasténal Pšoukal.

„Tak prvního, kdo ti to teďka řekne, rovnou flákni. Zajdi si k doktorovi. Omez uhlovodany. Vyhýbej se malým prostorům. Používej vodu po holení,“ prohlásil Hašt a znovu svižně vykročil. „Jo, a vystupuju ze skrumáže!“ křikl ještě přes rameno.

Boukal se zoufale rozhlížel kolem. „Z jaký skrumáže?“

„Neslyšels? Všechno je to skrumáž!“

~~~

Jak tak Haštal spěchal hustou mlhou, přemýšlel, jestli náhodou nezáří. Teď bude všechno jinak. Hned, jak dorazí Šmidlín, zajde za ním a požádá ho o nějakou lepší práci nebo tak něco…

Z mlhy před ním se vynořila další postava. Byla to vlastně velká úleva, protože ta postava byla o hlavu menší než on.

„Bháne Nejsbhíši?“ řekla.

„Kdo se ptá?“ odpověděl Haštal a dodal: „Co se ptá?“

Postava si povzdechla. „Bhokud rhozumím, thak jste bhřítelem toho ghenthlemana, ktherého jshme dnheska bhřijali do nhemocnice,“ pokračovala.

„No, a i kdyby, tak co je vám do toho?“

„No, hodně,“ odpověděla postava. „Mohu se vhás zheptat, jesthli toho ghenthlemana znáte dhobře?“

„Proč bych se tady zrovna s váma měl vybavovat?“ odsekl Haštal. „Všechno bylo vyřízený, jasný?“

„Khéž by to thak bhylo,“ odpověděla postava. „Mhusím si s vhámi bhromluvit. Jmenhuji se Ighor.“

„No, víte, myslel jsem si to. Vy ste ten, co udělal Srážovi vobloženej chleba?“ zbystřil Hašt.

„Ano. Thuňák, šbhagety a mharmheláda a trocha slhadkýho dhrobení. Mhoje sbhecialita. Vhíte něco o jeho bhůvodu a bhrostředí, kde vyrhůstal?“

„Ani tohle, šéfe.“

„Obhravdu?“

„Hele. Dole u nádrží tavíte a mícháte vosk, né minulost, jasný? To se prostě nedělá, jasný? Vim, že si užil zlý časy, ale víc vám neřeknu.“

„Mhyslel jshem si dho,“ odpověděl Igor. „Řhekl bhych, že bhochází z Übherwaldu. Odthamtud někdy bhřicházejí bhodivné a nebhezpečné věci.“

„Možná, že to bude vypadat jako pitomá otázka, ale nepocházíte vy náhodou taky z Überwaldu?“ zeptal se Haštal.

„Kdhyž už se bhtáte, bháne, tak ano,“ odpověděl Igor.

Haštal zaváhal. Igory bylo ve městě možno tu a tam zahlédnout. Jediné, co o nich většina lidí věděla, bylo, že vás dokážou zašít ještě líp než Hlídka a že provádějí podivné věci v temných sklepeních a mají sklony vycházet ven za bouřky.

„Myshlím si, že by váš bhřítel mohl bhýt vhelmi nhebezpečný,“ řekl Igor.

Haštal si představil Sráže jako nebezpečného. Bylo to opravdu těžké, dokud si nevzpomněl na hod, který na vzdálenost poloviny délky ulice přerazil silný sloup mety. Najednou si přál, aby si to byl nepředstavoval.

„A proč bych vás měl vůbec poslouchat? A jak mám vědět, že nejste nebezpečnej vy!“ dodal.

„No, já ale jshem,“ naklonil Igor hlavu, „věhřte mi. A v Übherwaldu žhijí věci, khteré bhych ani já nechtěl bhotkat.“

„Já vás nebudu poslouchat,“ zamračil se Haštal. „A vůbec, stejně je vám děsně špatně rozumět.“

„Nebhodléhá zvhláštním náhlým nháladám?“ vyzvídal Igor neústupně. „Nemhá zháchvaty zhuřivosti? Vhíte něco o jeho sthravovacích nhávycích?“

„Jo, má rád jablečnej koláč,“ ušklíbl se Haštal. „Vo co vám de?“

„Vhidím, že jste jeho vhelký bhřítel,“ řekl Igor. „Omhlouvám se, že jshem vsthoupil do vhašeho čhasu.“ Slovo „vstoupil“ zůstalo viset ve vzduchu jako vodní kapičky v mlze. „Dhám vám jhednu rhadu. Až mě bhudete bhotřebovat, bhořádně zakřhičte. Obhávám se, že zjisthíte, že vám to bhůjde shamo.“ Pak se postava otočila a zmizela v mlze.

A taky se říkalo, že se Igorové přesouvají zvláštním způsobem, vzpomněl si Haštal. A nikdy je nikdo neviděl při fotbalové hře…

Tu poslední myšlenku zachytil právě, když se chystala rozplynout. Co se to sám sobě pokoušel říct? Že ten, kdo nechodí na fotbal, vlastně není skutečný člověk? Správná odpověď ho nenapadala. Užasl nad tím, že tu otázku vůbec položil. Věci se měnily.

~~~

Gustýna dorazila do Noční kuchyně spolu s Julií, která se jí musela zavázat přísahou, že bude mlčet, a velkoryse udělila Milušce a paní Kolemplotné na zbytek noci volno. To jim oběma samozřejmě velmi vyhovovalo, komu by ostatně něco takového nevyhovovalo, a navíc jim tak udělala malou úsluhu, na kterou se bude moci v nejnutnějším případě odvolat někdy v budoucnosti.

Svlékla si kabát a vyhrnula si rukávy. Cítila se v Noční kuchyni doma, velela tady, tady měla věci pod kontrolou. Tady, obklopena železným vybavením a sporáky, by se dokázala postavit celému světu.

„Dobrá,“ obrátila se k zaražené Julii. „Dnes jsme tam nebyly. Dnešek se prostě nestal. Bylas tady a pomáhala jsi mi čistit velký sporák. Dohlédnu na to, abys dostala zaplacený nějaký přesčas, takže tvůj otec nebude mít důvod k podezření. Jasné? Pochopila jsi mě?“

„Ano, Týno.“

„A když už jsme tady, tak si uděláme fórka na ty masové koláče na zítřejší večer. Bude to prima, když se trochu předběhneme, ne?“

Julie mlčela.

„Řekni ‚ano, Gustýno‘,“ pobídla ji Gustýna.

„Ano, Týno.“

„Tak běž a nasekej nějaké vepřové. Já vždycky říkám, že práce člověka zaměstná a nenechá ho moc přemýšlet.“

„Ano, Gusti, to ty vždycky říkáš,“ opakovala Julie.

Gustýna v jejím hlase zaslechla zvláštní tón, který ji upoutal, ale současně v ní vyvolal starosti. „Vážně to vždycky říkám? A kdy?“

„Každý den, když přijdeš do práce a uvazuješ si zástěru, Gusti.“

„To vždycky říkala moje máma,“ zabručela Gustýna a pokoušela se tu myšlenku vytřást z hlavy. „A měla samozřejmě pravdu. Kus pořádné práce nikdy nikomu neuškodil!“ A pokoušela se nemyslet si tu zrádnou myšlenku: kromě ní samotné. Masové koláče, pomyslela si. Na masové koláče se můžeš spolehnout. Z koláčů smutná nebudeš.

„Já bych myslela, že se Haštovi líbim,“ zamumlala Julie. „Neháže po mně takový ty divný pohledy jako ostatní kluci. Kouká na mě jako štěňátko.“

„No, tak na ten pohled by sis měla dávat vážně pozor, holka.“

„Sem se do něj asi zabouchla, Gusti.“

Divočáka, pomyslela si Gustýna. S knedlíkem a se zelím, nebo se šípkovou omáčkou… nebo na meruňkách. Nějaké ještě zbyly v lednici. A uděláme koláče se skopovou sekaninou a k nim spoustu ochucovadel, domácí tatarku, čatní, okurčičky… to nikdy nezklame. Tak… potom koláče s vepřovým a dole ve vodě máme nějaké slušné ústřice, takže ty budou stačit na dušený koláč. Udělám koláč s dary moře a ančovičky vypadají dobře a stargazey[19] nebo dva vždycky přijdou k chuti, i když je mi těch malých rybiček líto, ale teď si upeču nějaké banketky a pár korpusů, takže – „Co jsi to říkala?“

„Sem do něj zabouchlá.“

„To tedy ne!“

„Zachránil mi život!“

„To není důvod pro nějaký bližší vztah! Stačilo by mu hezky vychovaně poděkovat.“

„No, ale dyž já ho fakt miluju!“

„To je přece hloupost!“

„No a? Hloupej ještě neznamená špatnej, ne?“

„Tak teď mě dobře poslouchej, mladá – hm, dobrý den, pane Šikézo.“

Je už vlastností Šikézů po celém světě, že vypadají, jako kdyby je někdo složil z nejhorších částí dvou mužů, a k tomu chodí naprosto nehlučně v botách na silných gumových podrážkách, aby mohli co nejnenápadněji pozorovat a poslouchat, kde se co šustne. A vždycky předpokládají, že mají právo na nějaký ten hrnek čaje zadarmo.

„To je den, slečno, to je ale den! Byla jste se podívat na fotbale?“ Zapátral a přelétl pohledem z Gustýny na Julii.

„Čistily jsme trouby a sporák,“ odpověděla mu Gustýna obratem.

„Ano, dnešek se nestal,“ přikývla Julie a zahihňala se. Gustýna hihňání nenáviděla.

Šikéza se pomalu rozhlédl po kuchyni, bez rozpaků, neskrývaně, všiml si nepřítomnosti prachu, vyhozených rukavic, čistých utěrek –

„A právě před chvilkou se nám podařilo dodělat poslední maličkosti, aby bylo všechno čisté a uklizené,“ zavrčela Gustýna. „Dal byste si šálek čaje, pane Šikézo? A při tom byste nám mohl vyprávět o hře.“

Mnohokrát bylo řečeno, že dav je hloupý, bezhlavý, ale většinou jsou lidé jen zmatení. Průměrný člověk je jako očitý svědek spolehlivý asi tak jako záchranná vesta vyrobená z cukrových pusinek. Jak Šikéza vyprávěl, bylo čím dál tím jasnější, že nikdo nevěděl nic víc než to, že nějaký člověk zasáhl metu přes půl ulice, ale ani tím si nebyl nikdo tak docela jistý.

„Jedna věc je na tom ale legrační,“ pokračoval Šikéza, když si Gustýna metaforicky vydechla. „Byl bych přísahal na to, že když jsem byl v presu, zahlédl jsem tady vaši půvabnou pomocnici hovořit s nějakým mládencem v šeráckých barvách…“

„No, ale to zákon nezakazuje!“ odpověděla Gustýna. „Jenže ta byla tady a čistila trouby.“ To nebylo právě nejtaktičtější, ale ona lidi, jako byl on, nenáviděla. Takoví totiž žili jen proto, aby mohli ukázat tu svou špetku moci těm, kteří neměli žádnou, a milovali každý její kousek, kterého se dokázali zmocnit. Viděl určitě mnohem víc, než jí řekl, to bylo jisté, a chtěl ji trochu podusit. A jedna malá částečka jejího vědomí pozorovala, jak si prohlíží jejich kabáty. Jejich mokré kabáty.

„Myslela jsem, že vy na fotbal nechodíte, pane Šikézo?“

„No, ano, to máte tak. Špičulíni se chtěli zajít podívat na hru a my s panem Nóblhóchem jsme museli jít s nimi, pro případ, že by na ně dýchl někdo z obyčejných lidí. Páni, tomu byste nevěřila! Pohoršeně pomlaskávali, stěžovali si a vadil jim kdejaký chlup, jako kdyby jim ulice patřila. Ti mají něco za lubem, pamatujte na moje slova!“

Gustýna neměla ráda slovo špičulín, i když to nebyl špatný popis. Jenže od Šikézy to bylo něco jako pozvání k jakémusi slizkému spiknutí. Ale ať už se to nazvalo jakkoliv, mágové byli noblesa, lidé, na nichž záleželo, hybná síla a mnohdy i vykonavatelé, a když se takoví lidé začnou zajímat o něco, co dělají lidé, na kterých tak nějak všeobecně nezáleží, malého člověka to většinou zaskočí a otřese jím to.

„Vetinari nemá fotbal rád,“ řekla.

„No, řekl bych, že jsou v tom samozřejmě dohromady,“ odpověděl Šikéza a poklepal si prstem ze strany na nos. Následkem toho mu z jedné nosní dírky vypadl kousek suché hmoty a padl mu do čaje. Gustýna svedla rychlý souboj se svým svědomím, zda ho na to má upozornit, ale vyhrála.

„No, řekl jsem si, že byste to měla vědět, vzhledem k tomu, jak vás lidé u Dollyiných sester berou,“ pokračoval Šikéza. „Pamatuju si vaši maminku. To byla svatá ženská. Vždycky měla pro každého dobré slovo a pomocnou ruku.“ Ano, pomyslela si Gustýna, a někteří by jí tu ruku utrhli. Měla štěstí, že když zemřela, měla všechny prsty.

Šikéza dopil svůj čaj a položil hrnek s klepnutím na stůl. „No, nemůžu tady postávat celý den, co?“

„To jistě ne. Myslím, že máte celou řadu jiných míst, kde můžete postávat.“

Šikéza se zastavil v obloukovém vchodu, otočil se a usmál se na Julii.

„Byla to holka, jako když vám z oka vypadne, to bych přísahal. S šeráckým mládencem. Úžasné. Musíte mít jednu z těchhle… podvojnic. No, tak to asi bude muset zůstat záhadou, jak řekl ten muž, který narazil na něco, co by mělo zůstat záhadou. Tramta – dá, la –“

Zastavil se na místě, protože jinak by byl naběhl na lesklou čepel nože, který Gustýna sice nedržela nijak zvlášť výhružně, ale o to blíže k jeho hrdlu. Dostalo se jí toho zadostiučinění, že viděla, jak mu ohryzek poskočil nahoru a dolů jako nemocné jojo.

„Omlouvám se,“ řekla a sklonila nůž. „Já se v posledních dnech bez nože skoro neobejdu. Dělaly jsme vepřové. Víte, že vepřové maso se velice podobá lidskému? Alespoň se to říká.“ Položila mu volnou ruku kolem ramen a pokračovala: „Nevím, ale asi by to nebyl nejlepší nápad, šířit nějaké hloupé výmysly, pane Šikézo. Víte, jak divně se často lidé kvůli takovým věcem dokážou chovat. No, je od vás hezké, že jste se zastavil, a kdybyste šel zítra náhodou kolem, určitě bych tady pro vás našla masový koláč. A teď nás omluvte. Musím připravit spoustu sekaniny.“

Odešel dost ve spěchu. Gustýna se s tlukoucím srdcem obrátila k Julii, která na ni zírala s ústy staženými do dokonalého „O“.

„No co? Co je?“

„Já se bála, že ho podřízneš!“

„Náhodou jsem prostě měla v ruce nůž. Ty máš taky v ruce nůž. Obě držíme v rukou nože. Jsme v kuchyni.“

„Myslíš, že to vyklopí?“

„On doopravdy nic neví.“ Dvacet centimetrů, pomyslela si. To je největší nadívaný koláč, jaký se dá udělat bez formy. Kolik takových koláčů bych asi udělala z tchoře, jako je Šikéza? Ten velký mlýnek na maso by to hodně zjednodušil. S žebry a lebkou by ale určitě byly potíže. Všeobecně vzato, bude jednodušší, když se budeme držet vepřového.

Ta myšlenka se jí ale uhnízdila někde v pozadí mozku, a přestože se nikdy neměla proměnit v čin, byla podivně vzrušující a osvobozující.

Co dělali mágové při hře? O čem si to dělali poznámky? To byla hádanka, nad níž se bylo třeba zamyslet.

Ale mezitím se pohybovaly ve světě masových koláčů. Julie dokázala pracovat celkem efektivně, když dostala opakovanou práci a soustředila se na ni. Byla obdařena onou pečlivostí, již často nacházíme u lidí, kteří nejsou příliš chytří. Pravda, občas popotáhla nosem, což není při přípravě náplně nejen do masového, ale do jakéhokoliv koláče právě nejlepší. Nejspíš myslela na Haštala a zřejmě už si ho ve své půvabné a nepříliš přeplněné hlavě vkládala do jednoho z těch růžových snů, které vám prodávají časopisy jako Tvůj glanc a další podobné, kde jediné, co musíte udělat, abyste se stali slavnými, je „být sami sebou“. Cha! Zatímco Gustýna vždycky věděla, co chce. Pracovala mnoho dlouhých, mizerně zaplacených hodin, aby to dostala, a tohle byla její kuchyň a moc, více méně… nad koláči… před chvíli jsi s otevřenýma očima snila o tom, jak uděláš koláče s masovou nádivkou z člověka!

Proč jsi pořád tak rozzlobená? Co se zvrtlo? Já ti tedy řeknu co! Když ses tam dostala, nebylo tam žádné tam. Chtěla jsi vidět Quirm z otevřeného kočáru, zatímco by okouzlující mladý muž pil šampaňské z tvého střevíčku, ale nic takového se nestalo, protože ti v Quirmu byli prostě divní a vodě se tam nedalo věřit, a vůbec, jak vlastně působí ta věcička… to šampaňské? Nevyprchá to? Co by se stalo, kdyby se ty tvoje potíže s nohou opakovaly…? Takže jsi to nikdy neudělala. A nikdy neuděláš.

„Nikdy jsem neřekla, že je Hašt špatný mužský,“ řekla nahlas. „Není to sice gentleman a potřebuje tu a tam plesknout, aby se naučil dobrým způsobům, taky bere často život na lehkou váhu, ale mohl by ze sebe něco udělat, kdyby k tomu měl nějaký důvod.“

Zdálo se, že ji Julie neposlouchá, ale u ní se to dalo těžko odhadnout.

„Je v tom jen ten fotbal. Jste na opačných stranách. To nepůjde,“ dořekla Gustýna.

„A co kdybych teda začala fandit Šerákům?“

Ještě včera by něco takového znělo jako svatokrádež, jako rouhání, dnes to představovalo jen velký problém.

„Tak za prvé, tvůj otec už by s tebou do smrti nepromluvil. A tví bratři jakbysmet.“

„To voni se mnou nemluvěj ani teď, ne moc, jenom když se ptají, kdy bude hotový jídlo. Věřila bys, že dneska to bylo poprvý, co sem viděla balón takhle zblízka? A víš co? Vůbec to nestálo za to. Poslyš, a zejtra je v Hornodole módní přehlídka. Co kdybysme tam skákly?“

„Nikdy jsem o tom podniku neslyšela,“ odfrkla Gustýna.

„To je trpasličí obchod.“

„Tak pak to zní logicky. Nedokážu si představit člověka, který by si takhle pojmenoval obchod. Třásl by se strachy, kdy se stane obětí první tiskové chyby.“

„Mohli bysme tam zajít. Mohla by to bejt docela psina,“ nedala se odbýt Julie a zamávala potrhanou kopií Tvého glancu.

„Tady se píše, že ty mikroužkový zbroje budou moc pěkný a měkký a nedřou, řikaj tady, a modely doplňujou rohatý helmy, který byly dlouho v za… po… mně… ní? Kde to je? No, prostě zejtra je tam todle módní máti… né.“

„To je hezké, ale my nejsme ten druh ženských, které chodí na módní přehlídky, Jůli.“

„Ty nejsi. Ale proč nejsem já?“

„Protože… podívej, ani bych nevěděla, co si mám vzít na sebe,“ Gustýna už začínala být zoufalá.

„No, a právě proto bys měla chodit na módní přehlídky,“ odpověděla jí Julie s naivně nezvratnou logikou.

Gustýna už už otvírala ústa, aby jí odsekla, ale pak ji napadlo: Není to o fotbale a není to o mužských. To je v pohodě.

„Dobrá,“ přikývla, „mohla by to být docela legrace. Podívej, dnes večer jsme udělaly vážně pěkný kus práce. Teď tě odvedu domů, sama doma udělám, co potřebuju, a vrátím se sem. Tvůj otec by si už mohl dělat starosti.“

„Ten bude v hospodě,“ zavrtěla Julie bez váhání hlavou.

„No, ale kdyby tam nebyl, tak by si dělal starosti,“ trvala na svém Gustýna.

Potřebovala chvíli klidu, opřít si hlavu a dát si nohy nahoru. Nebyl to jen dlouhý, ale i namáhavý den a potřebovala čas, aby se všechno tak nějak usadilo.

„A zaplatíme si rikšu, co říkáš?“

„Jsou strašně drahý!“

„No, víš, co já vždycky říkám? Mladé jsme jen jednou!“

„Tak to jsem tě nikdy říct neslyšela!“

Před univerzitou čekalo několik trollrikšů. Byli drazí, jízda stála pět pencí, ale cestování ve velkých koších, které měl troll upevněné na krku, bylo mnohem pohodlnější než jízda v koňbuse. Bylo to ovšem takové hogofogo, záclonky se třásly a rty se pohrdavě ohrnovaly. To je na ulici to zvláštní, když jste se tam narodili, nemají lidé rádi, když tam přestáváte zapadat. Babička tomu říkala „Cpát se někam, kam nepatříme.“ Bylo to prostě předvádění.

Odemkla Julii dveře, protože ta vždycky se zámkem dost dlouho zápasila, a pak počkala, až za ní zase zapadly.

Pak teprve otevřela vchodové dveře u svého domu, které byly stejně spravované a oprýskané jako ty Juliiny. Ještě si skoro nestačila vysvléct kabát, když někdo začal tlouci na oprýskané dřevo. Otevřela a za dveřmi stál pan Stolipný, Juliin otec, jednu pěst ještě pozvednutou k dalšímu úderu. Kolem něj se k zemi snášely obláčky droboučkých částeček staré barvy.

„Sem slyšel, žes přišla domů, Gustýnko,“ řekl. „Co má bejt todle?“

Zvedl druhou obrovskou ruku a v té svíral pomačkanou šedobílou obálku. Takových věcí se kolem Dollyiných sester mnoho nevidělo.

„Tomu se říká dopis,“ vysvětlila Gustýna.

Muž k ní prosebně natáhl ruku s obálkou a ona si všimla velkého černého písmene „V“ na obávané vládní známce, která bez výjimky šířila strach a malomyslnost mezi všemi, kteří ještě nedostáli své daňové povinnosti.

~~~

„To mně píše samo jeho lordstvo!“ sténal zoufale pan Stolipný. „Proč by si měl vzpomenout a psát zrovna mně? Nic jsem přece neudělal!“

„A už vás napadlo, že byste to otevřel?“ zeptala se ho Gustýna. „Tak většinou zjistíme, o co v tom dopise jde.“

Znovu na ni vrhl jeden z těch prosebných pohledů. U Dollyiných sester bylo čtení a psaní považováno za zbytečnou domácí práci, kterou bylo lepší nechat ženským. Opravdová práce vyžadovala mohutná ramena, silné paže a mozolnaté dlaně. Pan Stolipný těmto požadavkům stoprocentně vyhovoval. Byl kapitánem Dolíků a v jednom zápase ukousl postupně třem mužům ucho. Povzdechla si a vzala dopis z obrovské ruky, která se mírně třásla, a nehtem roztrhla obálku.

„Tak tady se píše, pan Stolipný…“ začala a obr před ní zamrkal. „Ano. To budete vy,“ přikývla.

„Je tam něco o daních nebo tak?“ zeptal se nesměle.

„Nic takového tady nevidím. Píše se tady: ‚Velmi bych ocenil, kdybych se s Vámi mohl setkat na večeři, kterou mám v úmyslu uspořádat na Neviditelné univerzitě ve středu večer v osm hodin, abychom prodiskutovali budoucnost úžasné hry nazývané fotbal. Bude pro mě čest přivítat Vás jako kapitána mužstva ulice Dollyiných sester.‘“

„Proč si vybral zrovna mě?“ nechápal Stolipný.

„Píše tady,“ odpověděla Gustýna, „že protože jste kapitán.“

„Ano, ale proč já?“

„Třeba pozval všechny kapitány,“ napadlo Gustýnu. „Mohl byste poslat jednoho z vašich mládenců s bílým hadrem, aby se poptal, co říkáte?“

„No jo, ale co když jsem to jenom já sám?“ opakoval zachmuřeně pan Stolipný, rozhodnutý pohlédnout hrůze svého neštěstí až na dno.

Gustýna dostala skvělý nápad. „No dobrá, pane Stolipný, pak by to vypadalo, jako že je kapitán od Dollyiných sester jediný člověk důležitý natolik, že může probrat budoucnost fotbalu se samotným Patricijem!“

Stolipný se nenapřímil v ramenou, protože chodil napřímený neustále, ale napnutím svalů se mu podařilo docílit toho, že vypadal ještě hranatější. „Ahá! Tak to mu došlo správně!“ zaržál.

Gustýna si v duchu povzdechla. Ten muž byl opravdu silný, ale jeho svaly se pomalu měnily v tuk. Věděla, že ho bolí kolena. Věděla, že v posledních dnech už mu často a rychle dochází dech, a pokud byl ve společnosti něčeho, do čeho nemohl udeřit nebo kopnout, byl úplně ztracený. Paže mu visely podél těla a obrovské ruce se otvíraly a zavíraly, jako by se za něj pokoušely myslet.

„Co se to vlastně děje?“

„Já nevím, pane Stolipný.“

Několikrát nerozhodně přešlápl z nohy na nohu. „Eh, myslíte, že by to mohlo bejt kvůli tomu šeráckýmu klukovi, co dneska přišel k úrazu? Co myslíte?“

To mohl být kdokoli, uklidňovala se Gustýna, ale najednou pocítila chladný záchvěv strachu. Vždyť se to stává každý týden. To přece nemusí být jeden z nich. Jenže samozřejmě bude, já to vím, ale já to přece nevím, jak bych to mohla vědět, a když si to budu opakovat dost dlouho, tak se to možná vůbec nestalo.

Přišel k úrazu, pomyslela si v záchvatu paniky. To nejspíš znamenalo, že stál na špatném místě a ve špatném pruhu, což je totéž, jako kdyby si to udělal sám. Nechal se zabít.

„Moji kluci přišli domů a vykládali, že se to stalo na ulici. Prý to slyšeli. Slyšeli, že prej se dal zabít.“

„A nic neviděli?“

„Přesně tak to říkali, neviděli vůbec nic.“

„Ale dost toho slyšeli, že?“

Tahle věta minula hlavu pana Stolipného a ani nepodnikla pokus dostat se dovnitř.

„A byl to někdo od Šeráků?“

„Jo, prej jo,“ přikývl. „Ale víte sama, jak ti šeráčtí podrazáci lžou!“

„Kde jsou vaši mládenci teď?“

Oči staršího muže na okamžik zaplály. „Jsou zavření doma, jinak bych je zpráskal! V ulicích musí bejt dost tvrdý party, když se stane něco takovýho.“

„No, tak je jich tam teď o jednu méně,“ řekla Gustýna.

Stolipného obličej odrážel směs starostí a obav. „Nejsou to zlí kluci, víte, nemaj zlý srdce. To na ně hážou lidi.“

V duchu si pomyslela: Jasně, tam na strážnici, když říkají: „To jsou oni! Ti velcí! Poznal bych je všude!“

Nechala ho stát u dveří a vrtět hlavou a rozběhla se ulicí. Troll by sem nezabloudil, protože ho ani nenapadlo, že by tady chytil rito, a nemělo smysl tu čekat a nechávat se postříkat barvou. Možná, že ho ještě chytí na cestě zpátky do středu města. Po minutě nebo dvou si uvědomila, že ji někdo sleduje. Že ji v šeru pronásleduje. Kdyby ji tak napadlo vzít si s sebou nůž. Vběhla do pruhu temnějšího stínu, a když ji nebezpečný maniak dohonil, vskočila mu do cesty a vykřikla: „Přestaň mě sledovat!“

Julie slabě vykřikla. „Dostali Hašta,“ vzlykla, když ji Gustýna objala. „Vím, že ho dostali!“

„Nebuď blázen,“ konejšila ji Gustýna. „Po každém velkém zápase se přece perou. Nemá smysl si dělat starosti.“

„Tak kam teda běžíš?“ zeptala se jí Julie ostře. A na to Gustýna neměla odpověď.

~~~

Zadel mu u vchodu pro personál kývl se zabručením na pozdrav a on zamířil přímo k nádržím. Dva mládenci tam svým obvyklým pomalým a pečlivým způsobem okapávali, ale po Srážovi nebylo ani stopy, dokud se nerozhodl riskovat vlastní příčetnost a nevratné poškození svého čichového ústrojí a nevydal se prozkoumat společnou ložnici. Tam našel Sráže, který s rukama sepjatýma na břiše spal na svém kavalci. Bylo to nezvykle velké břicho. Vypadal jako had, který pohltil výjimečně velkou kozu. Najednou se mu vybavila podivná Igorova tvář a jeho ustaraný hlas. Podíval se na zem vedle kavalce a uviděl tam kousek koláčové kůrky a pár drobečků. Vonělo to jako moc dobrý koláč. Napadala ho jediná osoba, která dokázala upéct tak skvělý koláč. Ať už Haštala naplňovalo cokoliv, neviditelná záře, díky které cestou ze strážnice sem téměř tančil, všechno z něj okamžitě vyprchalo.

Zamířil kamennými chodbami do Noční kuchyně. Zbytky naděje, které v něm ještě zbývaly, mizely společně s drobečky, které nacházel cestou, ale záře se v něm znovu rozsvítila, když uviděl Julii a, ano, i Gustýnu, které stály uprostřed toho, co z Noční kuchyně zbývalo. Ta se změnila v směsici dokořán otevřených dvířek, vytrhaných zásuvek, vyházených polic a zbytků kůrek a drobečků z masových koláčů.

„No, pane Haštale Nejspíši,“ prohlásila zachmuřeně Gustýna a založila si ruce na prsou. „Jedinou otázku: Kdo snědl všechny ty koláče?“

Záře znovu zesílila, až naplnila Haštala jakýmsi stříbřitým světlem. Už to byly tři dny, co se naposled vyspal ve skutečné posteli, a dnes to nebyl ani zdaleka obyčejný den. Široce se usmál, aniž vlastně věděl proč, a přestože se ho Julie pokusila zachytit, svezl se k zemi.

~~~

Haštal se probudil o půl hodiny později, když mu Gustýna přinesla šálek čaje. „Myslela jsem si, že bude lepší, když tě necháme chvíli vyspat,“ řekla. „Julie říkala, že vypadáš hrozně, takže jak se zdá, začíná dostávat rozum.“

„Byl mrtvej,“ řekl Hašt. „Tuhej jak řepa, a pak zas najednou nebyl. Co se to tady děje?“ Zvedl se a uvědomil si, že ho položili na špinavou deku jednoho z kavalců u nádrží. Sráž ležel na kavalci vedle.

„Dobře,“ řekla Gustýna. „Jestli mi to dokážeš vyprávět a nelhat při tom, tak se do toho pusť.“ Sedla si a chvíli pozorovala spícího Sráže, zatímco se Haštal pokoušel nějak pochopit události včerejšího večera. „A zajímalo by mě, co bylo v tom obloženém chlebu? V tom, co mu dal Igor.“

„Tuňák, špagety a džem. S trochou sladkýho drobení,“ odpověděl Haštal a zazíval.

„Jseš si jistý?“

„To nejni kombinace, kterou by člověk zapomněl.“

„A jaký džem?“ vyptávala se Gustýna dál.

„Proč se ptáš?“

„Napadlo mě, že by to mohlo fungovat s kdoulí. Nebo s chilli. Ale co s tím sladkým drobením? To mi tam vůbec nedává smysl.“

„Co? Jo, no, ale je to Igor. Oni nedělaj věci, který by dávaly smysl.“

„A on tě varoval před Srážem?“

„Jo. Ale myslím, že asi nemyslel ‚zamkněte si koláče‘, co ty na to? Budeš mít z těch koláčů malér?“

„Ale ne. Mám jich ještě spoustu na dojití v chladnici. Jsou stejně mnohem lepší, když trochu dojdou. Co se týče koláčů, zvlášť těch masových, měl by mít člověk vždycky trochu náskok.“

Podívala se dolů na Sráže a pokračovala: „Vážně mi tvrdíš, že ho Stolipných kluci zabili, a on pak odešel od Lady Sibyly živý?“

„Dyť to řikám, byl mrtvej jak zašlápnutej chroust. To zjistil dokonce i starej Treska.“

Při těch slovech se na Sráže podívali oba.

„Ale teď je živý,“ řekla Gustýna a znělo to spíše jako obvinění.

„Podívej,“ začal Haštal, „Jediný, co vim o lidech, který přicházej z Überwaldu, je, že některý z nich sou upíři a jiný vlkodlaci. Myslim, že upíři se o koláče, i když masový, moc nezajímaj. A minulej tejden byl úplněk, a von se nechoval divně, teda… divnějc než obyčejně.“

Gustýna ztišila hlas: „Možná je to zombie – ne, ty taky nejedí koláče.“ Při řeči nespouštěla oči ze Sráže, ale jiná její část řekla nahlas: „Ve středu večer tady bude hostina, lord Vetinari a mágové něco pečou. Jde o fotbal. Tím jsem si jistá.“

„A dál?“

„Mají nějaký plán. Něco ošklivého. Mágové se dnes byli podívat na utkání a dělali si poznámky! Neříkej mi, že to bylo pro zdraví. Chtějí fotbal zakázat, a o to tady podle mě běží.“

„Výborně!“

„Haštale Nejspíši, jak můžeš říct něco takového? Tvůj otec –“

„Umřel, protože byl hloupej,“ ušklíbl se Haštal. „A neříkej mi, že to byl ten způsob, jak by si vodejít přál! Tak by nechtěl zemřít žádnej!“

„Ale on přece svůj fotbal miloval!“

„Jo? A to znamená co? Stolipnejch kluci taky milujou svůj fotbal. Tóny Křivák taky. A co to znamená? Když nepočítáš dnešek, kolikrát jsi viděla balón ve hře? Málokdy, estli vůbec, to bych se vsadil.“

„Dobrá, ale o tom přece fotbal není.“

„To jako řikáš, že fotbal nejni vo fotbale?“

Gustýna si přála, aby měla to správné vzdělání, nebo, když už ho nemá, alespoň vůbec nějaké vzdělání. Teď už ale neustoupí. „Je to ve sdílení,“ odpověděla. „Je to v tom, jak se staneš součástí davu. Je to o společném skandování. Jde o to všechno, o celou tu věc.“

„Myslím, slečno Gustýnko,“ ozval se najednou Sráž ze svého kavalce, „že ta kniha, kterou hledáte, je Schnapssturmova Der Selbst uberschritten durch das Ganze.“

Znovu se podívali dolů na Sráže, tentokrát s otevřenými ústy. Otevřel oči, a jak se zdálo, díval se na strop. „Je to opuštěná duše, která se pokouší dosáhnout na společnou duši lidství a pravděpodobně ještě dále. W. E. G. Goodnightův překlad s názvem Pátrání po celku je velmi jasný, ale nesmírně zavádějící kvůli chybnému překladu slova bewußtseinsschwelle, překládanému v celém díle jako účes.“

Hašt a Gustýna se podívali jeden na druhého. Haštal pokrčil rameny. Kde by měli začít?

Gustýna si odkašlala. „Pane Sráži, jste mrtvý, nebo živý, nebo co jste?“

„Živý, děkuji za optání.“

„Viděl jsem, jak tě zabili!“ vykřikl Haštal. „Běželi jsme celou cestu k Lady Sibyle!“

„Oh,“ odpověděl Sráž. „Omlouvám se, ale nepamatuji se. Jak se zdá, tak došlo k chybné diagnóze. Jsem v pořádku?“

Znovu si vyměnili pohledy. Haštal to nesl hůř. Když se Gustýna zlobila, mohl by její pohled rýt do skla. Ale Sráž měl jednu výhodu. Bylo těžké hádat se s člověkem, který trval na tom, že není mrtvý.

„Ehm, a pak jste přišel sem a snědl devět masových koláčů,“ dodala Gustýna.

„Zdá se, že ti udělaly dobře,“ doplňoval Haštal s neohrabanou veselostí.

„Nedokážu si představit, kam jste je dal,“ vrtěla Gustýna hlavou. „Stačil by jeden, aby normálnímu člověku praskl žaludek.“

„Vy se na mě budete zlobit, že?“ Sráž vypadal vystrašeně.

„Uklidněme se ano?“ ozval se Haštal. „Hele, byl jsem opravdu vyděšenej, přísahám, že jo. Ne rozzlobenej, jasný? Sme tví kámoši.“

„Musím se chovat slušně. Musím být užitečný!“ Ta slova vycházela ze Srážových rtů jako mantra.

Gustýna ho vzala za ruku. „Podívejte, ty koláče mi žádné starosti nedělají, vážně. Jsem ráda, když mužskému chutná. Ale musíte nám říct, co není v pořádku. Udělal jste snad něco, co jste neměl?“

„Měl bych být platný,“ řekl Sráž, jemně se odtáhl a vyhýbal se při tom jejímu pohledu. „Musím se chovat slušně. Nesmím lhát. Musím se snažit být užitečný. Děkuji vám za vaši laskavost.“

Vstal, přešel na druhý konec místnosti s nádržemi, vzal tam košík svíček, vrátil se, roztočil svou okapávačku a začal pracovat, jako by tady nebyli.

„Víš, co se mu děje v hlavě?“ zašeptala Gustýna.

„Když byl hodně mladý, byl sedm let přikovaný ke kovadlině,“ řekl Haštal.

„Cože? Ale to je strašné! Ten, kdo udělal něco takového, musel být velmi krutý!“

„Nebo bez sebe strachy, aby se neosvobodil.“

„Věci nejsou vždycky takové, jak vypadají, pane Haštale,“ ozval se najednou Sráž, aniž pozvedl oči od plně zaměstnaných rukou, „a akustika ve sklepeních je skvělá. Váš otec vás miloval, že?“

„Cože?“ Haštalovi zrudla tvář.

„Miloval vás, vzal vás na fotbal, koupil masový koláč a podělili jste se o něj a naučil vás fandit Šerošedé ulici. Zvedl si vás na ramena, abyste toho viděl více ze hry?“

„Přestaň takhle mluvit o mém otci!“

Gustýna položila ruku Haštalovi na paži. „To je dobré, Hašte. No tak, je to v pořádku, to není zlomyslná otázka, není to jízlivost, vážně.“

„Ale nenávidíte ho, protože se z něj stal obyčejný smrtelník, umírající na dláždění,“ pokračoval Sráž a vzal z košíku další neokapanou svíci.

„Ale tohle bylo ošklivé,“ řekla Gustýna. Sráž si jí nevšímal.

„Zradil vás, Hašte. Nebylo ten bůh, kterého si malý chlapec vysnil. Ukázalo se, že je to jen obyčejný člověk. Ale ve skutečnosti nebyl jen tak obyčejný člověk. Každý, kdo někdy v tomhle městě pozoroval hru, slyšel o Davidu Nejspíšovi. Pokud o něm někdo říká, že byl blázen, pak byl blázen každý, kdo vylezl na nějakou horu nebo přeplaval divoký proud. Jestli byl blázen on, tak byl blázen i první muž, který se pokusil ovládnout oheň. Jestli byl blázen, pak byl blázen i muž, který ochutnal první ústřici, i když považuji za vhodné podotknout, že když vezmeme v úvahu rozdělení prací v prvotních lovecko-sběračských kulturách, byla to pravděpodobně žena. Jen blázen nejspíš vyleze z postele. Jenže po smrti někteří blázni zazáří jako hvězdy a váš otec je jedním z nich. Po smrti lidé zapomenou na hloupost a pamatují si jen tu záři. Nemohl jste nic dělat. Nemohl jste ho zastavit. Kdybyste ho zastavil, nebyl by Davidem Nejspíšem, mužem, jehož jméno se pro tisíce lidí stalo synonymem pro fotbal.“ Sráž odložil další pečlivě okapanou svíci a pokračoval: „Zamyslete se nad tím, pane Hašte. Nebuďte mazaný. Mazanost je jen vyšperkovaná zabedněnost. Zkuste inteligenci. Ta vás provede vším.“

„To je akorát hromada slov!“ odpověděl Haštal zapáleně, ale Gustýna viděla na jeho tvářích dvě lesklé stružky.

„Zamyslete se nad nimi, prosím, pane Hašte,“ řekl Sráž a dodal, „už jsem udělal celý košík. To je užitečné.“

To ten chladný klid. Stráž okapával svíčky a bylo vidět, že se mu úpornou snahou skoro dělá špatně. Opakoval se, jako kdyby se učil věci nazpaměť, aby je pak mohl odříkat učiteli. A pak byl najednou úplně jiný – naprosto chladný a soustředěný.

Gustýna přelétla pohledem z Haštala ke Srážovi a zase nazpět. Haštalovi poklesla dolní čelist. Neměla mu to za zlé. To, co tady Sráž s tichou přesvědčivostí řekl, neznělo jako názor, ale jako pravda vytažená z nějaké hluboké studny.

Pak ticho přerušil Haštal. Jeho hlas byl chraptivý a mluvil jako v transu.

„Když mi bylo pět, tak mi dal mi svůj starý svetr. Byl jako stan a tak promaštěný, že jsem v něm nikdy nepromokl –“ zarazil se.

Po chvíli mu Gustýna poklepala na loket. „On celý ztuhnul,“ řekla, „je tuhý jako kus dřeva.“

„Aha, to bude strnulost,“ přikývl Sráž. „Je ochromen vlastními city. Měli bychom ho položit.“

„Ty staré matrace, na kterých se tady spí, jsou mizené krámy!“ prohlásila Gustýna a rozhlédla se po lepší alternativě ke studeným dlažebním kamenům.

„Vím, kde je přesně to pravé!“ zvolal Sráž, najednou plný činorodosti, a vrhl se do chodby. Gustýna zůstala stát na místě a stále držela nehybného Haštala, když od kuchyní přiběhla Julie. Když je spatřila, zastavila se na místě a propukla v pláč.

„Takže je mrtvej, že jo?!“

„Ehm, není –“ začala Gustýna.

„Mluvila jsem s pár pekařskejma, co šli do práce, a oni mi tvrdili, že se to po celým městě pěkně řezalo a někoho že zavraždili!“

„Haštal jen prožil ošklivý šok, to je všechno. Pan Sráž jen odběhl, aby našel něco, na co bychom mohli Hašta uložit.“

„Oh,“ vzdychla Julie tónem, který byl mírně zklamaný, nejspíše proto, že šok jí nepřipadal dostatečně dramatický, ale než se jí podařilo se vzpamatovat, ozval se zvláštní, výjimečně dutý dřevěný zvuk z druhé strany. Ohlašoval Sráže, který před sebou strkal rozměrný gauč. Zastavil se přímo před nimi.

„Tam vzadu, asi v polovině chodby, je místnost plná starého nábytku,“ sdělil jí Sráž a popleskával vybledlý samet. „Je to trochu zatuchlé, ale myslím, že myši z toho cestou sem vypadaly. Myslím, že je to navíc unikátní objev. Řekl bych, že je to chaise longue z dílny proslulého Krklína Dokopule. Myslím, že bych ji později mohl zrestaurovat. Položte ho opatrně sem.“

„Co se mu stalo?“ chtěla vědět Julie.

„Víte, pravda může někdy člověka hodně rozrušit,“ odpověděl jí Sráž. „Ale on to překoná, a bude se cítit mnohem lépe.“

„Já sama bych se moc ráda dozvěděla pravdu, pane Sráži, když dovolíte,“ řekla Gustýna a založila si ruce na prsou. Pokoušela se vypadat přísně, a přitom se jí v hlavě neustále ozýval hlas, který tiše říkal: Chaise longue! Chaise longue! Až tady nikdo nebude, můžeš si zkoušet, jak na ní s unylým pohledem malátně spočinout!

„Je to takový druh léčení slovy,“ řekl opatrně Sráž. „Občas se lidé z hlouposti dostanou do stavu, kdy uvěří věcem, které nejsou pravda. Občas to může být pro člověka dost nebezpečné. Vidí totiž svět ze špatného úhlu. Nedokážou si pak sami uvědomit, že to, v co věří, je špatné. Ale často je tu jistá část jejich podvědomí, která tohle všechno ví, a ta správná slova jim otevřou oči a pomohou prohlédnout.“ Vrhl na Gustýnu a Julii ustaraný pohled.

„No, to je hezké,“ řekla Julie.

„Mně to připadá jako takový nějaký hokus pokus,“ zabručela Gustýna. „Člověk se přece vyzná ve své vlastní hlavě!“ Znovu si založila ruce a viděla, jak na ně Sráž upřel pohled.

„No, co je?“ zeptala se. „To jste ještě nikdy neviděl lokty?“

„Nikdy s tak krásnými dolíčky, slečno Gustýno, a na tak pevně založených rukou.“

Až dosud si Gustýna nikdy neuvědomila, že se Julie směje tak ošklivě, na což, jak Gustýna horečnatě doufala, navíc neměla jakékoliv právo.

„Gustýna má bó-ú! Gustýna má bó-ú!“

„Správně se to vyslovuje bó a znamená to v jednom z cizích jazyků krásný,“ opravila ji automaticky Gustýna. Stejně tak automaticky odsunula do temných zákoutí svého mozku fakt, že jí samé trvalo několik let, než to zjistila. „A snažila jsem se jen pomoci. Pomáháme mu, pane Sráži, že ano?“

„Není sladký, jak tady tak leží?“ zašveholila Julie. „Takový růžový.“ Velmi nezkušeným pohybem pohladila Haštalovy umaštěné vlasy. „Jako malý kluk!“

„Ano, to on vždycky uměl,“ přikývla Gustýna. „Co kdybys šla do kuchyně a udělala chlapečkovi hrnek čaje? A vzala mu k tomu pár sušenek? Ale ne ty čokoládové!“ řekla, a když se Julie odvinila, dodala: „To bude chvíli trvat. Má sklony rozptylovat se vším možným. Myšlenky se jí rozběhnou a zabaví se jinde.“

„Haštal mi řekl, že navzdory vašemu mnohem zralejšímu zjevu jste stejně stará jako ona,“ řekl Sráž.

„Vy jste asi s mnoha ženami nemluvil, pane Sráži, že ne?“

„Oh, bohové, udělal jsem nějaké další faux pas?“ vyděsil se Sráž, a najednou z něj byl znovu takový uzlíček nervů, že jí ho přišlo líto.

„Fópa?“ Ze by to bylo to, co se píše faux pas a o čem ona si myslela, že se vyslovuje foxpes?

„Eh, ano.“

Gustýna spokojeně přikývla, protože rozluštila další literární rébus. „Bude lepší, když nebudete používat slovo zralý, pokud nemluvíte o sýrech nebo o víně. Není dobré používat ho ve spojení s dámami.“

Dívala se na něj a přemýšlela, jak nejlépe formulovat svou další otázku. Nakonec se rozhodla pro přímočarost, protože v ničem jiném se moc nevyznala.

„Hašt si je jistý, že jste zemřel, a pak zase oživl.“

„Taky jsem to tak pochopil.“

„To dělá málokdo.“

„Pokud vím, tak převážná většina lidí to nedělá.“

„Jak se to podařilo vám?“

„Já nevím.“

„Víte, stalo se to před nějakou dobou, už je bílý den, připouštím, ale… nemáte náhodou chuť na krev nebo na mozek, že ne?“

„Vůbec ne. Jen na koláče. Miluju koláče. Ještě stále je mi stydno za ty koláče. Už se to nikdy nestane, slečno Gustýnko. Obávám se, že tentokrát jednalo mé tělo beze mě. Potřeboval jsem okamžitě doplnit živiny.“

„Hašt mi řekl, že jste býval přikovaný ke kovadlině?“

„Ano. To proto, že jsem byl nehodnotný. Pak mě odvedli k Její Milosti a ona mi řekla: ‚Nejsi hodnotný, ale myslím, že nejsi nehodný, takže ti dodám hodnotu‘.“

„Musel jste mít přece rodiče?“

„Já nevím. Je mnoho věcí, které nevím. Jsou tam ty dveře.“

„Cože?“

„Dveře, v mé hlavě. Některé věci jsou za těmi dveřmi a já je neznám. Ale lady říká, že to je v pořádku.“

Gustýna si pomyslela, že by to měla vzdát. Sráž odpovídal na otázky, to ano, ale každá jeho odpověď vyvolávala další otázky. Ale pokračovala dál. Bylo to, jako by bušila do plechovky a doufala, že se tak dostane dovnitř. „Lady je skutečná dáma, že? Zámek a služebnictvo a bůhví co ještě?“

„No, jistě. Dokonce i bůhví co. Je to moje přítelkyně. A je zralá jako sýr a víno, protože žije už dlouho a není stará!“

„Ale to ona vás poslala sem, ne? To ona vás naučila… to, co jste použil na Haštala?“

Haštal, který ležel vedle Gustýny, se pohnul.

„Ne,“ zavrtěl Sráž hlavou. „Sám jsem četl díla klasiků v knihovně. Ale řekla mi, že lidé jsou něco jako živé knihy a že bych se měl naučit, jak je číst.“

„No, Haštala jste přečetl dobře. Ale jednu věc vám řeknu: na mě tyhle věci nezkoušejte, nebo už nikdy neuvidíte jediný koláč!“

„Jistě, slečno Gustýnko. Promiňte.“

Povzdechla si. Co je to se mnou? V okamžiku, kdy vypadají zničeně, mi jich začne být líto! Zvedla hlavu. Díval se na ni.

„Přestaňte s tím!“

„Promiňte, slečno Gustýno!“

„No, alespoň jste se dostal na fotbal. Líbilo se vám to?“

Srážovi se rozzářila tvář. „Ano. Bylo to úžasné. Ten hluk, zástupy lidí, skandování… oh, to skandování! Stalo se mi druhou krví! To souznění! To, jak člověk najednou není sám! Nebýt jeden, ale jeden se všemi, jedna vůle a jeden cíl!… promiňte.“ Všiml si jejího výrazu.

„Takže se vám to opravdu líbilo,“ řekla Gustýna. Síla Srážova výbuchu se podobala žáru, který vytryskne z kamen, když se otevřou dvířka. Bylo štěstí, že se jí nepřipálily vlasy.

„Moc! Atmosféra byla úžasná!“

„Tak tu jsem nezkoušela,“ zariskovala Gustýna, „ale hrachová kaše se neobyčejně povedla.“

Klepání porcelánu a cinkání lžičky ohlásilo Juliin návrat, nebo spíš příchod čaje, který nesla před sebou, jako by to byl svatý grál, a ona za ním vlála jako chvost komety. Na Gustýnu to udělalo dojem. Čaj byl v šálku místo na talířku a měl přijatelně hnědou barvu, která je většinou pro čaj charakteristická a která obvykle bývala jediným čaj připomínajícím charakteristickým prvkem čajů, které připravila Julie.

Haštal si sedl a Gustýnu napadlo, jak dlouho už je při vědomí a poslouchá. No, dobrá, možná že je dobrý ve skrumáži, taky se aspoň tu a tam umyje, a má dokonce vlastní kartáček na zuby, ale Julie přece jen byla něco výjimečného, ne? Jediné, co potřebovala, byl princ. Technicky to znamenalo lorda Vetinariho, ale ten byl jednak příliš starý a kromě toho si nikdo nebyl jistý, kterou nohou ráno vstává z postele, pokud vůbec chodí spát. Ale jednoho dne se objeví princ, i kdyby ho měla Gustýna přitáhnout na řetězu.

Pootočila hlavu. Sráž ji znovu soustředěně pozoroval. To nic, její kniha byla pevně zamčená. Nikdo si v ní nebude jen tak listovat. A hned zítra zjistí, co to mají mágové za lubem. To bylo jednoduché. Stane se neviditelnou.

~~~

V tichu noci seděl Sráž na svém zvláštním místě, což byla další místnost velmi blízko nádrží. Zatímco seděl u zachráněného stolu, nepřítomně zíral na kousek papíru před sebou a zamyšleně si čistil ucho tužkou, svíčky tiše a klidně hořely.

Sráž byl, technicky vzato, expert na milostnou poezii napříč věky a často ji dlouze probíral se slečnou Železdravou, zámeckou knihovnicí. Pokusil se o ní diskutovat i s lady, ale ta se zasmála, prohlásila, že je to věc frivolní, i když docela užitečná jako učebnice vhodná k procvičení slovní zásoby, synonym, rytmu řeči a výrazu, což se ve výsledku projeví v tom, jak rychle omámíte mladou dámu natolik, že bude ochotná vysvléci si všechno oblečení. V tomto konkrétním bodě Sráž nechápal, co přesně myslí. Znělo to jako nějaký iluzionistický trik.

Poklepal tužkou na list papíru. Zámecká knihovna byla plná poezie a on ji dychtivě hltal, jako ostatně všechny knihy, i když tak docela nechápal, proč byla napsána a jakého cíle měla přesně dosáhnout. Všeobecně ale básně napsané muži ženám sledovaly podobné schéma. Ale teď, když si mohl vybírat z celého nekonečného moře úžasných slov, slov se mu nedostávalo.

Pak sám pro sebe přikývl. Aha, ano, proslulá báseň Roberta Skandála Oj! Mé hluché paní. Mělo to správnou podobu, tempo i rytmus. Vyžadovalo to však zamyšlení. Ach, ano, a vyžadovalo to múzu! To ovšem představovalo jistou obtíž. Julie, přestože byla velmi půvabná a přitažlivá, byla v jeho vědomí něco jako přátelský duch. Hmm. Aha, samozřejmě…

Sráž vytáhl tužku z ucha a po krátkém zaváhání napsal:

~

Zpívám, však ne o lásce, neb láska je slepá,

tak tedy opěvuji laskavosti dar…

~

Ohně pod kotli pomalu hasly, ale Srážův mozek se náhle ocitl v plamenech.

~~~

Zhruba kolem půlnoci došla Gustýna k názoru, že teď už může klidně nechat mládence samotné, aby se mohli zabývat tím, čím se obvykle mužští zabývají, když kolem není žádná žena, která by na ně dohlédla, a dala si velmi záležet na tom, aby s Julií stihly noční koňbus, který projížděl v pravidelných, i když dlouhých intervalech městem. To ovšem znamenalo, že se musela vyspat ve své vlastní posteli.

Rozhlédla se ve světle svíčky po malé ložničce a setkala se s pohledem Pana Kolíbala, fantaskního tříokého medvěda, což nebylo tak úplně jednoduché. Bylo by hezké, kdyby měla v té chvilce nějaké nadpozemské vysvětlení, ale vesmír nikdy nedává odpovědi, vždy jen další otázky.

Přestože tady nebyl kromě tříokého plyšového medvěda nikdo, kdo by ji mohl pozorovat, nenápadně a kradmo se natáhla dolů a vytáhla zpod postele poslední knihu Jasmíny Česalové-Květovonné. Po desetiminutovém čtení byla skoro v polovině (protože knížky paní Česalové-Květovonné byly ještě štíhlejší než její hrdinky) a zažila pocit déjà vu. Co víc, bylo to déjà vu na druhou, protože měla pocit, že měla déjà vu už předtím.

„Jsou vážně všechny stejné, co?“ obrátila se ke svému tříokému medvědovi. „Ty víš, že tam bude služka Marie nebo někdo takový a dva muži a ona skončí s tím hezkým, a taky musí dojít k nedorozumění a roztržce a nikdy nedělají víc, než že se líbají, a je prakticky zaručeno, že nějaká vzrušující scéna z občanské války, invaze trollů, dokonce ani nějaká scénka s vařením se v nich neobjeví. To nejnapínavější, co můžeš čekat, je bouřka.“ Vážně to nemělo nic společného s obyčejným životem, který, i když se v něm odehrávalo výjimečně málo občanských válek a trollích invazí, měl alespoň tolik slušnosti, že v něm docházelo ke spoustě vaření.

Kniha jí vypadla z prstů a o třicet vteřin později už spala, jako když ji do vody hodí.

~~~

Kupodivu ji té noci žádný soused nepotřeboval, takže v klidu vstala, oblékla se a nasnídala, což pro ni představovalo skoro neznámý svět. Otevřela dveře, aby zanesla snídani vdově Namačkalové, a srazila se na prahu s Julií.

Dívka o krok ustoupila. „Ty už deš ven, Týno? Je hrozně brzo!“

„Ty už jsi taky vzhůru,“ odpověděla jí Gustýna. „A koupila sis noviny, jak vidím. To mám radost.“

„Neni to vzrušující?“ skoro vypískla Julie a vstrčila Gustýně noviny pod nos.

Gustýna se podívala na obrázek na titulní straně, podívala se podruhé, podívala se zblízka, pak chytila Julii za loket a vtáhla ji dovnitř.

„Jsou jim vidět ptáci zpěváci,“ zkonstatovala Julie hlasem, který byl tak věcný, až se to Gustýně nezamlouvalo.

„Ty bys vůbec neměla vědět, jak něco takového vypadá!“ odsekla a pleskla novinami o stolní desku.

„Cože? Mám tři bráchy, zapomnělas? A jeden po druhým se koupou v neckách před krbem, víš? Myslíš, že sou něco zvláštního? Koneckonců, tohle je kultura, ne? Vzpomínáš, jak jsi mě vzala na to místo, co bylo plný nahatejch? Zůstalas tam celý hodiny.“

„To bylo Královské umělecké muzeum,“ odpověděla Gustýna a děkovala svým hvězdám, že jsou uvnitř. „To je něco jiného.“

Pokoušela se přečíst si článek, ale bylo to dost obtížné s tím úžasným obrázkem vedle, kam se mohlo oko zatoulat každou chvilku a pak ještě znovu.

Gustýna měla svou práci ráda. Nedělala kariéru. To bylo něco pro lidi, kteří si neumí udržet vlastní práci. V tom, co dělala, byla skvělá, takže to dělala pořád dál a světa si při tom moc nevšímala. Ale teď se jí oči otevřely. Přesněji řečeno, přišel čas mrknout.

Pod velkým titulkem „Nový úsvit staré hry!“ byl obrázek vázy, nebo snad spíše urny v oranžové a černé barvě. Byly na ní obrázky jakýchsi hodně vysokých a neobyčejně hubených mužů – jejich mužství bylo nepochybné, ale současně neuvěřitelné. Bylo také jasné, že zápasí o míč, jeden z nich ležel na zemi a vypadal, jako když trpí nějakou silnou bolestí. Překlad textu byl na urně tiskacími písmeny: ZASTAVENÍ ÚTOČNÍKA. Podle průvodního článku našel urnu někdo z Královského uměleckého muzea ve starém depozitu a skrývala svitky, které, pravilo se v článku, obsahovaly původní pravidla fotbalu, tak jak se hrával v počátečních letech století Letního moučného mola, před tisíci lety, kdy se kopaná hrála na počest bohyně Pedestriany…

Zbytek Gustýna pohledem jen přelétla, protože toho byl k přelétnutí velký kus. Stranu tři zdobila umělecká ilustrace dříve zmíněné bohyně. Byla, samozřejmě, krásná. Ošklivě zpodobněnou bohyni vidí člověk opravdu velmi zřídka. Možná to má něco společného s jejich schopností srazit člověka na místě mrtvého k zemi. Co se týče Pedestriany, ta by jim nejspíše mířila na nohy.

Gustýna odložila noviny a pěnila při tom vzteky a je třeba říci, že jako kuchařka uměla pěnit. Tohle nebyl fotbal – až na to, že Cech historiků tvrdil, že ano a že to mohou dokázat – nejen díky starému pergamenu, ale také díky osudné urně, a jí bylo hned jasné, že ten, kdo bude proti osudu, bude na té špatné straně.

Bylo to příliš uhlazené, to viděl každý. Leda, že by… ale proč? Jeho lordstvo nemá fotbal rádo, ale tady byl článek, který říkal, že je tahle hra velmi stará a má vlastní bohyni, a jestli existovaly nějaké dvě věci, které městští lidé milovali, byly to tradice a bohyně, zvláště když se bohyním nedostávalo látky alespoň nad pasem. Mělo to snad na svědomí jeho lordstvo? Přinutil je Vetinari uveřejnit něco takového v novinách? Co se děje? „Mám spoustu práce, které se musím věnovat,“ obrátila se nakonec k Julii s vážným výrazem. „Je hezké, že sis jednou koupila slušné noviny, ale takovéhle věci bys zrovna číst nemusela.“

„Já to taky nečetla. Koho to zajímá? Mám to kvůli inzerátu, hele.“

Gustýna se o inzeráty a reklamy v novinách nikdy moc nezajímala, protože je tam dávali lidé, kterým nešlo o nic jiného než o vaše peníze. Ale teď si všimla. Madam Šarmánová z Bjonku vám nabízí… mikroužkové zbroje.

„Řeklas, že bysme si tam mohly zajít,“ řekla Julie významně.

„Ano, ale to bylo před –“

„Ale tys řekla, že můžeme.“

„No no, ale už jsi slyšela o někom od Dollyiných sester, kdo si zašel na módní přehlídku? To není nic pro nás, nemyslíš?“

„To se ale v těch novinách neřiká. Vstup volný, to se tady řiká. Řeklas, že můžeme jít!“

Ve dvě hodiny, pomyslela si Gustýna. Snad to nějak stihnu…

„Dobře, sejdeme se v kuchyni v půl druhé, slyšíš? Ani o minutu později! Mám spoustu práce.“

Univerzitní Rada se schází denně v půl dvanácté, řekla si v duchu. Oh, být tam tak muškou na zdi! Po tváři se jí pomalu rozlil úsměv…

~~~

Hašt seděl v potlučeném starém křesle, které mu u nádrží sloužilo jako kancelář. Práce pokračovala svým obvykle spolehlivým hlemýždím tempem.

„No ne, vidím, že dnes jste přišel hodně brzo, pane Hašte,“ ozval se Sráž. „Omlouvám se, že jsem tady nebyl. Musel jsem jít a vyřídit poruchu jednoho z velkých svícnů.“ Naklonil se blíž k Haštovi. „Udělal jsem, co jste po mně chtěl, pane Haštale.“

Haštal se vytrhl ze svého snění o Julii a řekl: „Cože?“

„Požádal jste mě, abych napsal… abych zlepšil vaši báseň pro slečnu Julii.“

„Tys to udělal?“

„Možná byste se na to rád podíval, pane Hašte?“ podal Haštalovi papír a nervózně přešlapoval vedle křesla jako žák před svým učitelem.

Netrvalo dlouho, a Haštalovi se nakrabatilo čelo. „Co je to… v níť božský vzlet…“

„Že se podobá bohyni…“

„To myslíš, jako že chodí ve vzduchu?“ zajímal se Haštal.

„Ne, pane Haštale. Kdybych byl vámi, tak bych to prostě nechal na poezii.“

Haštal sváděl boj sám se sebou. S poezií neměl nikdy nic moc společného, až na ty věci, které začínaly podobně jako „Na svém hradě rytíř statný jménem Smil žil přeudatný…“, ale tohle vypadalo jako pravá báseň. Stránka se zdála přeplněná, ale při tom na ní byla spousta volného místa. Písmo bylo navíc velmi ozdobné, a to byla jedna z jasných známek, ne? Takové věci se v Rytířovi nevidí. „To je fakt úžasný, Sráži. Něco úžasnýho, vážně. Todle je poezie, fakt že jo, ale co se v tom doopravdy řiká?“

Sráž si odkašlal. „Tedy, pane, cílem poezie tohoto druhu je navodit náladu, která vyvolá u adresáta, v tomto případě, pane, mladé dámy, které báseň pošlete, pocit laskavé a romantické náklonnosti k autorovi básně, což budete v tomto případě vy. Podle Její Milosti je cokoliv navíc jen pouhé předvádění. Přinesl jsem vám pero a obálku, pokud tu báseň podepíšete, zajistím, aby se dostala ke slečně Julii.“

„Vsadim se, že jí eště nikdo předtím básničku nenapsal,“ řekl Haštal a rychle se přenesl přes skutečnost, že on také ne. „Děsně bych si přál být u toho, až to bude číst.“

„To většinou nebývá doporučováno,“ pospíšil si Sráž. „Všeobecně platí, že zúčastněná dáma si báseň přečte v nepřítomnosti roztouženého doufajícího nápadníka, to znamená vás, a vytvoří si v duchu jeho idealizovaný obraz. Vaše fyzická přítomnost by mohla tomuto procesu ve skutečnosti uškodit, zvláště když jste si, jak vidím, zase nevzal čistou košili. Kromě toho jsem byl informován, že přichází v úvahu i možnost, že z ní spadne veškeré oblečení.“

Haštal, který se zadrhl u spojení „roztoužený doufající nápadník“, rychle přeskočil k informaci poslední. „Cože? Řekni to ještě jednou?“

„Mohly by z ní spadnout všechny šaty. Za to se vám omlouvám, ale jak se zdá, je to vedlejší produkt celé té záležitosti s poezií. Jenže pokud to vezmeme v širších souvislostech, tak ta báseň nese poselství, o které jste žádal, a to má říci: ‚Myslím, že jsi báječná, vážně se mi líbíš, nemohli bychom si dát schůzku? Žádné techtle mechtle, slibuji.‘ Ale protože je to báseň milostná, dovolil jsem si ji mírně upravit v tom smyslu, aby se v ní objevil nepochybný náznak toho, že kdyby snad byly techtle, nebo dokonce mechtle mladou dámou vítány, rozhodně byste jí ani v jedné z těchto věcí neodmítl vyhovět.“

~~~

Arcikancléř Výsměšek si zamnul ruce. „Nuže, gentlemani, doufám, že jsme dnes ráno všichni četli noviny nebo do nich alespoň nahlédli?“

„Myslel jsem, že první strana není to správné místo,“ ozval se lektor Zaniklých run. „Skoro mě to odvedlo od snídaně. Metaforicky řečeno, samozřejmě.“

„Je jasné, že urna byla ve sklepních depozitech muzea alespoň tři sta let, ale z jakéhosi důvodu se objevila až teď,“ dodával Výsměšek. „Je samozřejmé, že tam mají celé tuny materiálu, na který se vlastně nikdy nikdo pořádně nepodíval, a město prochází prudérním obdobím, takže právě teď o žádné takové věci nestojí.“

„To jako o co? Že mají chlapi tága?“ řekl dr. Zďáblíkov. „Takové věci se dřív nebo později vždycky provalí.“

Rozhlédl se kolem po odmítavých tvářích a dodal: „Prsten s lebkou, nezapomněli jste? Podle kolejních pravidel je šéf katedry Posmrtné komunikace oprávněn… ne, je po něm žádáno, aby pronášel nechutné, rozvratné a do jisté míry zlé poznámky. Je mi líto, ale tahle pravidla jste vymysleli vy.“

„Díky, doktore Zďáblíkove. Vaše nevyžádané poznámky jsme zaznamenali a ocenili.“

„Víte, mně připadá hrozně podezřelé, že se tahle mizerná urna objevila přesně v ten správný čas,“ zabručel starší pAsák, „a doufám, že nejsem sám?“

„Je mi přesně jasné, co tím myslíte,“ přikývl Zďáblíkov. „Kdybych nevěděl, že arcikancléř omezil svou práci na to, aby přesvědčil Vetinariho, že nás má nechat hrát, řekl bych skoro, že je to nějaký tajný plán.“

„Á-áno,“ přikývl Výsměšek zamyšleně.

„Ta stará pravidla vypadají mnohem zajímavěji, pane,“ ozval se Rozšafín Ctibum.

„Á-áno.“

„Četl jste ten kousek, kde se říká, že hráči nesmí při hře používat ruce, pane? A že je nejvyšší kněz přítomen na místě hry, aby zajistil, že se budou ctít daná pravidla?“

„V dnešních dnech to nic neznamená,“ zabručel lektor Zaniklých run.

„Má být ozbrojen otrávenou dýkou, pane,“ upozorňoval Rozšafín.

„Ale? No, tak to by hře mělo dodat na podstatně větší zajímavosti, co, Vzoromile… Vzoromile?“

„Cože? Aha, ano, samozřejmě. Něco k zamyšlení. No, jistě. Jeden muž rozhoduje… Přihlížející, který vidí většinu hry… takže vlastně hráč… Moment, které stádium jsem minul?“

„Promiňte, arcikancléři?“

Výsměšek zamrkal na Rozšafína Ctibuma. „Cože? Ach, já si jen tak rovnám myšlenky, jak se to tak dělá.“ Pak se v sedě narovnal. „No, pravda je, že o pravidla se nemusíme příliš zajímat. My tu hru musíme odehrát za každou cenu, a tak jimi budeme vázáni v rámci nejlepších sportovních tradic, alespoň do té doby, dokud nezjistíme, jak a kde by se dala nejvýhodněji a nejbezpečněji porušit v náš prospěch. Pane Ctibume, vy shromažďujete naše studie a postřehy ke hře. Řečnický stolek je váš!“

„Děkuji vám, arcikancléři.“ Rozšafín si odkašlal. „Pánové, fotbalová hra, to nejsou jen pravidla a způsob hry. To jsou nepochybně základní aspekty, ale řekl bych, že pro nás bude zajímavější průvodní skandování a potrava. Zdá se, že oboje je neoddělitelnou součástí hry. Bohužel, to jsou i obušky fanoušků.“

„V čem je podstata toho problému?“ nadhodil Výsměšek.

„Mlátí se jimi navzájem přes hlavy. Nebudu daleko od pravdy, když řeknu, že rvačky a bezduché šarvátky, podobné, k jakým došlo včera odpoledne, jsou jedním ze základních kamenů celé hry.“

„Tak to to došlo od její historické podoby dost daleko,“ prohlásil profesor Neurčitě mlhavých studií a potřásl smutně hlavou.

„To je pravda. Pokud jsem to dobře pochopil, tak v těch dobách bylo mužstvo poražených uškrceno. Předpokládám ovšem, že to bychom popsali jako promyšlené násilí prováděné s nadšeným souhlasem celé společnosti nebo alespoň té její částí, která ještě mohla dýchat. My naštěstí ještě nemáme fanoušky, takže to momentálně není náš problém, pročež můžeme přejít rovnou k masovým koláčům a paštikám.“

Zazněl sbor souhlasných hlasů. Jídlo, to byl jejich šálek čaje a – pokud to bylo možné – k němu ještě velký kus koláče. Někteří z nich už upírali pohledy ke dveřím v očekávání vozíku s jídlem. Zdálo se, že od deváté hodiny už uběhla celá věčnost.

„Středem celé hry je masový koláč,“ pokračoval Rozšafín, „který se většinou peče z křehkého těsta a obsahuje vhodné koláčové nádivky. Našel jsem jich více než půl tuctu a testoval jsem je na obvyklých subjektech.“

„Tedy na studentech?“ ujišťoval se Výsměšek.

„Jistě. Většina z nich prohlásila, že jsou dost odporné. Tvrdili, že v nich není ani stopy po koláčích. Nicméně je všichni dojedli. Rozbor ingrediencí ukazuje, že se skládají z univerzální hnědé omáčky, tuku a soli, a pokud víme, tak ani jeden z testovaných studentů zatím nezemřel…“

„Takže v koláčích máme náskok,“ zahlaholil Výsměšek spokojeně.

„Dá se to předpokládat, arcikancléři, i když nevěřím, že právě kvalita koláčů hraje nějakou roli v…“ Zarazil se, protože se rozlétly dveře, aby dovnitř vpustily vyztužený těžkotonážní vozík, na němž se obvykle servíroval čaj. Protože jej nepoháněla právě Ona, nevěnovali mu mágové další pozornost a dali se do podávání hrnků, podšálků, předávali si cukřenku, zkoumali kvalitu čokoládových sušenek s tím, že by se měl objednat větší sortiment značek, a tak dále. Prostě a jednoduše se věnovali všem těm malým rozptýlením, bez kterých by byl přípravný výbor důmyslným nástrojem k rychlému a efektivnímu rozhodování.

Když cinkání porcelánu a chřestění kovových doplňků téměř utichlo a boj o poslední sušenku byl dobojován, zaklepal Výsměšek lžičkou na svůj šálek, aby si tak vyžádal ticho. Bohužel, protože to byl právě Výsměšek, přidalo to k všeobecnému šumu navíc cinkot rozbitého šálku a několik Výsměškových tlumených kleteb. V okamžiku, kdy děvče u vozíku všechny mágy saturovalo, Výsměšek pokračoval: „Další věcí, která se hrou na první pohled vůbec nesouvisí, jsou skandované pokřiky, i když mám důvod věřit, že mají jistou sílu, ale my je budeme na vlastní nebezpečí ignorovat. Jak vím, tak muzejní překladatelé říkají, že moderní skandování bylo původně veršovanými modlitbami k bohyni, a ty že ji žádaly o přízeň a podporu pro vybraný tým, zatímco na okraji herního pole tančily najády, které měly zase povzbudit hráče, aby předvedli co největší činy udatenství.“

„Najády?“ nadhodil profesor Neurčitě mlhavých studií. „To byly vodní víly, ne? Mladé ženy ve velmi tenkém a vlhkém oděvu? Proč by někdo chtěl, aby tam byly? A kromě toho, netopily tyhle… slečinky námořníky tak, že jim zpívaly?“

Výsměšek nechal chvíli ve vzduchu viset zamyšlenou pauzu, a teprve pak promluvil. „Předpokládám, že v dnešních dnech od nás naštěstí nikdo nečeká, že bychom hráli fotbal pod vodou.“

„Koláče by se rozmočily,“ upozornil profesor Neurčitě mlhavých studií.

„To není tak jisté,“ zabručel Rozšafín.

„A co oblečení, pane Ctibume? Předpokládám, že na sobě budeme mít nějaké oblečení?“

„Teploty byly za starých časů o něco vyšší. Mohu vás jen ujistit, že nikoho by nenapadlo trvat na nahotě.“

Rozšafín si mohl všimnout zachřestění, protože v tom okamžiku dívka u čajového vozíku málem upustila šálek, ale byl natolik laskavý, že si okázale nevšímal toho, čeho si všiml. Proto pokračoval: „Současná mužstva nosí většinou staré košile a krátké kalhoty.“

„Jak krátké?“ zajímal se profesor Neurčitě mlhavých studií naléhavým hlasem.

„Myslím, že tak ke kolenům,“ odpověděl Ctibum. „Mohlo by to představovat problém?“

„To by tedy mohlo. Kolena by měla být zakrytá. Je známá skutečnost, že záblesk mužského kolena může dovést většinu žen až k chlípnému šílenství.“ Od vozíku se ozvalo další zachřestění, ale Rozšafín ignoroval i to, protože jemu samotnému po profesorových slovech mírně zachřestilo v hlavě.

„Jste si tím jistý, pane?“

„To je nepopiratelný fakt, mladý Ctibume.“

Rozšafín Ctibum našel toho rána v hřebenu první šedý vlas a nebyl v náladě nechat si něco takového líbit.

„A mohl byste nám laskavě říci, v kterých knihách, ale přesně, jste –“ začal, ale Výsměšek ho s neobvyklou diplomacií přerušil. Obvykle míval z potyček mezi akademiky potěšení.

„Myslím, že pár centimetrů navíc, aby se zabránilo shlukování dam, pro nás nebude žádný problém, co, mistře Ctibume? Hopla…“

To poslední patřilo Gustýně, která upustila na koberec dvě lžičky. Vysekla mu malé pukrlátko.

„Hmm, ano… a měli bychom nést univerzitní barvy,“ pokračoval, s náznakem nervozity. Výsměšek se pyšnil tím, že se o své podřízené stará dobře, a opravdu to dělal, kdykoliv si na ně vzpomněl, ale ten inteligentní výraz plný pobavení, který zahlédl na tváři kulaté dívky u vozíku, ho vyvedl z míry. Byl to stejný pocit, jako kdyby na vás najednou mrklo kuře.

„Dobrá, ano, ano,“ dodával poněkud zmateně. „Staré dobré temně červené svetry, které jsme nosili v době, když jsem ještě vesloval, dvě velká U – jako Univerzitní Unikáti – vpředu, jiskřivá jako leštěná mosaz…“

Podíval se na služebnou, která se zamyšleně mračila. Ale on byl přece arcikancléř, ne? Rozhodně se to píše na jeho dveřích, že ano.

„Tak to uděláme,“ prohlásil. „Těm koláčům se ještě podíváme na zoubek, i když už jsem viděl pár koláčů, do kterých nebylo radno nahlížet, haha, a oblečeme si starý dobrý červený svetr. Co dál, pane Ctibume?“

„Se vší úctou, pane, ještě k tomu skandování. Požádal jsem Hudebního mistra, aby nám připravil nějaké vzorky k posouzení,“ sdělil mu Ctibum hladce. „Musíme tým sestavit co nejrychleji.“

„Nechápu, proč ten spěch,“ ozval se lektor Zaniklých run, který málem usnul, hýčkán v náručí přesycení čokoládovými sušenkami.

„Ta podmínka odkazu, nezapomněl jste?“ připomínal mu vedoucí katedry Posmrtné komunikace. „Musíme –“

„Pas devant la domestique!“ vyštěkl lektor Zaniklých run.[20]

Výsměšek se automaticky obrátil k dívce u stolku, a najednou měl nejistý pocit, že tady stojí žena, která je odhodlaná naučit se co nejrychleji cizímu jazyku. Byla to zvláštní, ale dost vzrušující představa. Až dosud nikdy nepřemýšlel o služebných v jednotném čísle. Bylo to všechno jen… služebnictvo. Choval se k nim slušně, a když to bylo vhodné, dokonce se na ně usmíval. Předpokládal, že občas dělají i něco jiného, než že podávají a nosí, že si někdy skočí ven, aby se třeba oženili, nebo děvčata vdala, a jindy zase, aby si jen tak… vyšli. Až dosud ho ale nenapadlo, že by také mohli myslet, natož aby se zamyslel nad tím, o čem přemýšlejí, tím méně nad tím, co si asi myslí o mázích. Otočil se ke stolku zády.

„Kdo bude zajišťovat skandování, pane Ctibume?“

„Ti výše zmínění sympatizanti, takzvaní fanouškové nebo fanové. To je zkratka slova fanatikové.“

„A nás bude podporovat… kdo?“

„Víte, pane, poskytujeme největší množství pracovních příležitostí, Univerzita zaměstnává nejvíce lidí ve městě, pane.“

„Tedy… obávám se, že to je Vetinari, a nikdo si nedokáže představit, jak pekelně bych si přál vědět, koho vlastně zaměstnává,“ zavrčel Výsměšek.

„Jsem si jistý, že nás naši loajální zaměstnanci podpoří jako jeden muž,“ ozval se lektor Zaniklých run. Obrátil se ke Gustýně a k Výsměškovu úleku ji oslovil sladkým tónem: „Jsem si jistý, že i vy budete fandit, že je to tak, milé dítě?“

Arcikancléř se ve svém křesle narovnal. Náhle pocítil nevysvětlitelnou jistotu, že tohle bude legrace. No, dívka se nezačervenala, ani nevykřikla. Neudělala vlastně vůbec nic, jen dál klidně skládala porcelán.

„Já fandím hráčům Dollyiných sester, pane. Vždycky jsem jim fandila.“

„A umí vůbec něco?“

„Teď právě nemají dobré období, pane.“

„Aha, takže si myslím, že byste třeba chtěla podporovat naše mužstvo, které bude samozřejmě velice dobré.“

„To nemohu udělat. Musíte fandit svému týmu.“

„No, ale vždyť jste právě řekla, že teď nejsou dobří!“

„A proto vždycky podporujete své mužstvo, pane. Jinak jste žabař!“

„A žabař je…?“ podíval se na ni Výsměšek.

„To je někdo, kdo je samé pokřikování a nadšení, když se věci daří, a pak přeběhne k jinému mužstvu, když jeho tým dostane gól. Ti vždycky křičí nejhlasitěji.“

„Takže vy podporujete celý život jeden tým?“

„No, když se přestěhujete, tak je docela v pořádku, když si najdete nové mužstvo. To nebude nikomu moc vadit, pokud nepřejdete k nějakému skutečně tvrdému nepříteli.“ Rozhlédla se po jejich nechápavých tvářích, povzdechla si a pokračovala. „Jako třeba týmy z Ospalého kopce – Ochrápaní – a Bijci, nebo Dollyiny sestry a Šerácké Staré páky, nebo Baliči vepřového z Prasečkářova kopce a Divocí kanci z ulice U kotvy a ráhna. Chápete?“

Když viděla, že zcela jasně nerozumí, pokračovala: „Nenávidí jedni druhé. Vždycky se nenáviděli a vždycky se nenávidět budou. Prostě spolu nevycházejí. Jsou zlí. Kvůli takovým se zavírají okenice. Nevím, co by mí sousedi řekli, kdyby viděli, že fandím Šerákům.“

„Ale to je hrozné!“ prohlásil profesor Neurčitě mlhavých studií.

„Promiňte, slečno,“ vmísil se jim do řeči Ctibum, „ale většina těch dvojic si je velmi podobných a blízkých, tak proč se tolik nenávidí?“

„Tak to jediné mi připadá celkem jasné,“ ozval se dr. Zďáblíkov. „Je těžké nenávidět lidi, kteří jsou od vás daleko. Zapomenete, jak jsou hrozní. Ale sousedovy bradavice vidíte denně.“

„Tak to je přesně jedna z těch cynických poznámek, jaké člověk může od Posmrtné komunikace čekat,“ zavrčel profesor Neurčitě mlhavých studií.

„Nebo od realisty,“ dodal s úsměvem Výsměšek. „Ale Dollyiny sestry a Šerošedá ulice jsou od sebe dost daleko, slečno.“

Gustýna pokrčila rameny. „Já vím, ale tak to bylo vždycky. Tak to je. Víc o tom nevím.“

„No… děkuji vám…?“ O otázce, která zůstala viset ve vzduchu, nebylo pochyb.

„Gustýna,“ odpověděla.

„Vidím, že existuje mnoho věcí, kterým ještě nerozumíme.“

„Ano, pane. Skoro ničemu,“ odpověděla. Nechtěla to říci nahlas. Ta slova jí uklouzla, aniž se jí ptala.

Mezi mágy to zašumělo, byli v hlubokých rozpacích, protože to, co se stalo, se doopravdy stát nemělo. Bylo to totéž, jako kdyby čajový vozík najednou zařehtal.

Výsměšek udeřil rukou do stolu dříve, než ostatní stačili najít potřebná slova.

„Skvěle řečeno, slečinko,“ uchechtl se, zatímco Gustýna stála a čekala, že se podlaha kolem ní otevře a pohltí ji. „A jsem si jistý, že ta poznámka vám šla od srdce, protože mám dojem, že z hlavy vám jít nemohla.“

„Omlouvám se, pane, ale ptal jste se mě na mé mínění.“

„Ano, tak tahle slova jsou jasně z hlavy. Výborně,“ přikyvoval spokojeně Výsměšek. „A tak se můžeme těšit výhodám vašeho myšlení, slečno Gustýno.“

Gustýna, pořád ještě mírně v šoku, se zadívala arcikancléři do očí a poznala, že teď není čas na nic jiného, než být odvážná až troufalá, ale to ji znervóznilo ještě víc.

„O co tady jde, pane? Jestli chcete hrát, tak prostě hrajte, ne? Proč měnit věci?“

„Hra zvaná fotbal je velmi zastaralá, slečno Gustýno.“

„Dobrá, ale to vy taky – promiňte, nezlobte se, ale… dobrá. Vždyť víte. Mágové jsou pořád mágové. Tady k mnoha změnám taky nedošlo, že? A pak najednou mluvíte o Hudebním mistrovi, který vymyslí nové skandování, a tak se to nedělá. Skandování si vymýšlí fanoušci. Přichází samo od sebe. Pokřiky prostě tak nějak přicházejí ze vzduchu. A koláče jsou opravdu hrozné, to vám řeknu, ale když jste v davu a je ošklivé počasí, voda vám prosakuje kabátem a do bot vám teče, a pak se zakousnete do svého koláče a víte, že všichni kolem vás se také zakusují do svých koláčů, a tuk vám stéká do rukávu, no, nevím, jak bych to řekla, pane, to se nedá popsat, pane. Je to nepopsatelný pocit, je to tak trochu jako být dítětem na Den Prasečí hlídky, a ten pocit se nedá koupit, pane, nedá se zachytit na papír, nemůžete ho zorganizovat, neozdobíte ho, ani ho nezkrotíte. Omlouvám se, že mluvím tak zmateně, ale tak to v kostce je. To musíte vědět, pane. Vzal vás někdy otec na fotbal?“

Výsměšek se zadíval na členy Rady sedící kolem stolu a všiml si jisté vlhkosti v jejich očích. Mágové už patřili spíše k té generaci, z níž pocházeli současní dědečkové. Byli také z velké části… velcí a postižení cynickou rozmrzelostí a porostlí vilejši let, ale pach levného kabátu promočeného deštěm, který byl vždycky cítit sazemi, a otec nebo někdy dědeček, který vás zvedl na ramena nad to moře levných klobouků a kabátů… Cítili jste tu vřelost fanoušků, pozorovali jste, jak se vlní, cítili jste, jak tepe srdce davu, a pak vám skoro vždycky nahoru podali horký koláč, nebo, když se nedařilo, jen polovinu koláče, a když byly časy opravdu moc špatné, byla to jen hrst mastného hrachu, který se jedl po jednotlivých kuličkách, aby vám déle vydržel. Ale když se dařilo, mohl se objevit skutečný mlsek, jako pečená klobása, o niž jste se nemuseli s nikým dělit, nebo talíř scouse, jehož hladinu pokrýval nažloutlý tuk a kousky chrupavek, které jste mohli žvýkat ještě cestou domů. Ve scouse bylo často maso, jaké byste nedali ani psům, ale vám připadalo jako mana nebeská pojídaná ve společnosti bohů, když jste je při fotbale jedli v dešti za hlasitého skandování fanoušků, hýčkáni na prsou hučícího zástupu…[21]

Arcikancléř zamrkal. Měl dojem, že neuběhl žádný čas, když ovšem nepočítáte těch sedmdesát let, které utekly jako mávnutím kouzelného proutku. „Ehm, to bylo opravdu velmi barvitě přesvědčivé,“ řekl a v duchu se sebral. „Podařilo se vám osvětlit mi několik zajímavých bodů. Jenže, bohužel, máme v té věci svou zodpovědnost. Podívejte, vždyť, koneckonců, než byla vybudována moje univerzita, bylo tohle město jen půltuctem propojených vesnic. Zajímalo by nás, jak to bylo s těmi šarvátkami, k nimž došlo včera. Slyšeli jsme nějaké zvěsti o tom, že byl někdo zabit, protože podporoval nesprávné mužstvo. Nemůžeme stát stranou a dovolit, aby se dělo něco takového.“

„Takže vy byste chtěl zavřít Cech vrahů, pane, je to tak, pane?“

Tu větu následovalo zděšené nadechnutí všech úst, včetně jejích. Jediná souvislá myšlenka, která jí nezmizela z hlavy, byla: Tak by mě zajímalo, jestli je pořád ještě volné to místo v Cechu šašků? Plat tedy nebyl nic moc, ale zato tam umí ocenit koláče a dorty. Zvláště ty šlehačkové.

Když se odvážila zvednout oči, arcikancléř pozoroval strop, zatímco prsty bubnoval na stůl. Měla jsem být mnohem opatrnější, zasténala si Gustýna tiše do vlastního ucha. S noblesou se nemá člověk vybavovat. Člověk zapomene, co je zač, ale oni to nezapomenou nikdy.

Bubnování ustalo. „Dobrý argument a přesně použitý,“ řekl Výsměšek, „a já podle toho i odpovím.“ Cvrnknul prstem, vzduchem se rozšířila vůně angreštu a v prázdnu nad stolem se s tichým puk zhmotnila malá rudá koule.

„Za prvé: Vrazi, i když jsou smrtelně nebezpeční, nejsou nevyzpytatelní a nejednají namátkou, a kromě toho jsou většinou nejnebezpečnější sami sobě. Jejich útoku se musí obávat jen ti, řečeno všeobecně, kdo jsou tak mocní, že se sami pokusili někoho „v sebeobraně“ bodnout.“

Objevila se druhá rudá koule.

„Za druhé: Jedním ze základních článků jejich profese je, že po jejich zásahu zůstane hmotný majetek nedotčený. Bez výjimky jsou to dokonale vychovaní, ohleduplní, ale především mlčenliví lidé a nikdy by je ani ve snu nenapadlo, aby inhumovali svůj cíl na veřejné ulici!“

Zazářila třetí koule.

„Za třetí: Jsou organizovaní, a proto také podléhají vlivům městských autorit. Na takové věci je lord Vetinari pěkný ras.“

Puk! Další koule.

„A za čtvrté: lord Vetinari je sám trénovaným vrahem, specializovaným na nepozorovaná vniknutí a jedy. Nejsem si jistý, jestli by s vámi sdílel váš názor. A nezapomínejte na to, že je tyran, i když dovedl tyranii do takového stádia metafyzické dokonalosti, že je to spíše sen než síla. Nemusí poslouchat, co říkáte, víte? Nemusí poslouchat dokonce ani mě. On naslouchá městu. Nevím, jak to dělá, ale dělá to. A hraje na ně jako… na housle,“ Výsměšek se na okamžik odmlčel, „nebo jako kdyby to byla ta nejsložitější hra, jakou si dovedete představit. Město funguje, ne dokonale, ale rozhodně lépe než kdykoliv předtím. Myslím, že je čas na to, aby se změnil i fotbal.“ Když viděl její výraz, usmál se. „Co děláte, mladá dámo? Protože ať je to cokoliv, je vás pro to škoda.“

Měla to být pravděpodobně poklona, ale Gustýna, která měla hlavu tak plnou arcikancléřových slov, že jí prýštila z uší, slyšela sama sebe, jak říká: „Tak to tedy ne, pane! Nikdy jste nejedl lepší koláče, než jsou ty moje! Jsem vedoucí Noční kuchyně!“

Metafyzika praktické politiky většinu přítomných nechávala zcela chladnými, ale o koláčích věděli své. Už tak byla středem pozornosti, ale teď se pozornost změnila v neskrývaný zájem.

„Vážně?“ ozval se profesor Neurčitě mlhavých studií. „Mysleli jsme, že to ta hezká dívka.“

„Ano?“ opáčila Gustýna spokojeně. „No, jsem to já.“

„A kdo peče ten úžasný koláč, který sem občas posíláte, ten ze sýrového těsta s horkou nádivkou z nakládané zeleniny?“

„Myslíte Oráčův koláč? Já, pane. Je to můj vlastní recept.“

„Vážně? A jak to děláte, že vám ta nakládaná zelenina i po pečení zůstává tak tvrdá a chřupavá? Je to prostě úžasné!“

„Je to můj recept, pane,“ odpověděla Gustýna pevně. „Kdybych to každému prozradila, už by nebyl můj.“

„Dobře řečeno,“ přikývl Výsměšek vesele. „Nemůžete obcházet mistry řemesla a vyptávat se na tajemství jejich umění, starý brachu. To je něco, co se prostě nedělá. A teď uzavírám tuhle schůzku, i když se rozhodnu později, k jakému vlastně došla závěru.“ Pak se obrátil zpět ke Gustýně. „Děkuji vám za to, že jste sem dnes přišla, slečno Gustýno, a nebudu pátrat po tom, proč nám tady mladá dáma, která je zaměstnána v Noční kuchyni, podává skoro v poledne čaj. Máte pro nás ještě nějakou radu?“

„Hm,“ odpověděla Gustýna, „… když už se tedy ptáte… ne, asi bych to neměla říkat…“

„Tohle rozhodně není vhodná chvíle pro upejpavost, nemyslíte?“

„Dobrá, jde o váš dres, pane. Neboli o vaše týmové barvy. Nic proti červené a žluté, tyhle dvě barvy nikdo nepoužívá, ale… prostě vy chcete vpředu dvě velká U, tedy UU, myslím, že jste říkal něco jako Univerzitní Unikáti.“ Zamávala rukama ve vzduchu.

„Ano, přesně tak. Koneckonců, takoví jsme my,“ přikyvoval Výsměšek.

„Jste si jistý? Víte, já myslím… tedy vím, že vy, pánové, jste staří mládenci a tak dál, ale… no, budete tak trochu vypadat, jako když máte prsa. Vážně.“

„Oh, bohové, pane, ona má pravdu,“ zvolal Rozšafín Ctibum. „To by vytvořilo velmi nešťastný obrazec…“

„Co by to bylo za mozek, kdyby ve dvou nevinných písmenech viděl něco takového?“ dotazoval se lektor Zaniklých run rozhořčeně.

„To nevím, pane,“ odpověděla Gustýna, „ale každý mužský, který jde na kopanou, jeden takový má. A začali by vám vymýšlet přezdívky. To dělají moc rádi.“

„Mám dojem, že byste mohla mít pravdu,“ přikyvoval Výsměšek, „ale za starých časů, když jsem za Univerzitu vesloval, jsme žádné potíže neměli.“

„Jazyk fotbalových fanoušků je mnohem hutnější, pane,“ ozval se Rozšafín.

„Ano, a navíc jsme se v těch dnech celkem neomezovali, když přišlo na to, hodit nějakou tu ohnivou kouli, pokud si vzpomínám,“ uvažoval Výsměšek nahlas. „Hm, bohové, jaká škoda. Těšil jsem se na to, že ten starý hadr zase provětrám. No, ale jsem si jistý, že bude stačit, když ten návrh trochu změníme, abychom se uchránili všeobecného posměchu. Ještě jednou vám děkuji, slečno Gustýno. Prsa, co? Tak to jsme unikli o prsa. Přeji vám hezký den.“ Zavřel dveře za vozíkem, který Gustýna tlačila, jako kdyby šlo o závod…

Magdaléna, hlavní kuchařka Denní kuchyně, něco dělala na konci chodby za kuchyní. Bylo vidět, že když se objevila Gustýna s vozíkem, na němž chřestily prázdné šálky, nesmírně se jí ulevilo.

„Bylo to v pořádku? Nic se nezvrtlo? Měla bych s tím vážně veliké nepříjemnosti, kdyby se něco stalo. Jen mi neříkej, že se něco stalo!“

„Všechno bylo v nejlepším pořádku,“ odpověděla jí Gustýna. Tím si vysloužila podezřívavý pohled.

„Určitě? Jseš si jistá? Tak tohle mi dlužíš!“

Zákon vzájemných úsluh je jedním z nejzákladnějších v celém mnohovesmíru. První zákon zní: Nikdo nechce jen jednu službičku. Netrvá dlouho, a přijde žádost o druhou (pokud byla recipročně poskytnuta ta první), předcházená většinou slovy, „a nezlob se, mohl(a) bych být hodně drzý(á)?“ Pokud řečená druhá službička není přislíbena, praví Druhý zákon, že veškerá vděčnost za první službu byla vyčerpána a že, v souladu s Třetím zákonem, ten, kdo služby poskytoval, teoreticky žádné služby neposkytl, a pole vzájemných služeb se zbortí.

Jenže Gustýna měla pocit, že za léta práce poskytla celou řadu takových služeb, a za ty že jí ještě někteří lidé dluží. Kromě toho měla důvod si myslet, že Magdaléna strávila onu vítanou přestávku v pravidelném rozvrhu miliskováním se svým mládencem, který pracoval v pekárně.

„Mohla bys mě dostat na ten banket, který bude ve středu večer?“

„Lituju, ale zaměstnance k obsluze si vybírá majordomus,“ odpověděla Magdaléna.

Aha, ano, vysoká štíhlá děvčata, pomyslela si Gustýna.

„A proč by ses tam, pro všechno na světě, chtěla dostat?“ dodala Magdaléna. „Když to vezmeš kol a kolem, je to spousta pobíhání sem a tam a plat nic moc. Podívej, až se odbude to hlavní, zůstane spousta dobrých věcí, ale to pro tebe nic neznamená, že? Každý ví, že jsi Královna zbytků!“ Zarazila se a neohrabaně dodávala: „Tím myslím, že všichni tady víme, že umíš udělat skutečně úžasné jídlo z nějakých drobností, které zůstaly,“ snažila se napravit situaci. „Nic jiného jsem tím nemyslela.“

„Já si nemyslím, že bys tím myslela něco jiného,“ odpověděla jí Gustýna a snažila se mluvit vyrovnaným hlasem. Ale když se Magdaléna obrátila k odchodu, zvýšila hlas a řekla: „A ten dluh ti můžu splatit hned teď! Máš otisky dvou zamoučených rukou na zadku!“

Pohled, kterého se jí dostalo, byl pro Gustýnu malým vítězstvím, ale člověk má brát, co je.

Bohužel, ta malá mezihra, které, jak si byla jistá, bude litovat, zabrala dost času. Musela v Noční kuchyni udělat pořádek a znovu ji zorganizovat.

~~~

Když se za tou dosti přímočarou služebnou zavřely dveře, kývl Výsměšek významně na Rozšafína Ctibuma. „Dobrá, pane Ctibume. Celou tu dobu, co jsem s ní mluvil, jste se díval na thaumometr. Tak ven s tím!“

„Nějaké podivné komplikace,“ odpověděl Rozšafín.

„A já jsem si myslel, že za tou nově objevenou urnou je Vetinari,“ zasmušil se Výsměšek. „Mělo mě hned napadnout, že ten nikdy není tak neohrabaně humpolecký.“

„Oh, ale já předpokládal, že by k něčemu takovému mohlo dojít hned od začátku,“ ozval se lektor Zaniklých run.

„Samozřejmě,“ přidal se k němu profesor Neurčitě mlhavých studií. „Mně to bylo jasné hned, jen co jsem to zahlédl v novinách!“

„Pánové,“ krotil je Výsměšek, „jsem si naprosto jistý, že jakmile budu mít ponětí o tom, o čem co je, ukáže se, že vy jste to jeden vedle druhého věděli od začátku. Já žasnu.“

„Promiňte,“ ozval se dr. Zďáblíkov, „ale já vůbec nevím, o čem to mluvíte.“

„Vy jste ztratil kontakt s realitou! Strávil jste příliš dlouhou dobu pod zemí, pane!“ odpověděl mu lektor Zaniklých run škrobeně.

„To je tím, že mě moc často ven neberete! A mohl bych vám připomenout, že jsem musel v téhle zatracené instituci vytvořit životně důležitou linii kosmické obrany, a to s jediným spolupracovníkem? A ten je ke všemu ještě mrtvý!“

„To myslíte Karlíka? Pamatuju si starého Karlíka, a to byl výjimečný pracant,“ zavzpomínal Výsměšek.

„To rozhodně, ale musím mu neustále vyměňovat dráty,“ povzdechl si Zďáblíkov. „Pokouším se o to, abyste byli průběžně informovaní – dělám to prostřednictvím svých měsíčních zpráv. Doufám, že jste je četli…?“

„Řekněte mi, doktore Zďáblíkove,“ ozval se Rozšafín Ctibum, „neměl jste nějaké zvláštní pocity, když tady ta mladá dáma tak výmluvně rozprávěla?“

„A víte, že ano? Zažil jsem příjemný okamžik, kdy se mi vybavila velmi šťastná vzpomínka na otce!“

„A mně také, to musím říci,“ přikývl Rozšafín. V pochmurném souhlasu se rozkývalo mnoho dalších hlav kolem stolu. „Já svého otce nikdy nepoznal. Vychovaly mě moje dvě tety. Měl jsem déjà vu bez původního vu.“

„A nebyla to magie?“ nadhodil lektor Zaniklých run.

„Nebyla. Mám podezření, že to bylo nějaké náboženství,“ odpověděl Výsměšek. „Vzývaný bůh nebo něco takového.“

„Ne vzývaný, Vzoromile,“ opravil ho dr. Zďáblíkov. „Vyvolaný. Krveprolitím.“

„Oh, já doufám, že ne,“ zamračil se Výsměšek a vstal. „Rád bych dnes odpoledne provedl jeden malý pokus, gentlemani. Nebudeme mluvit o fotbale, nebudeme přemýšlet o fotbale, nebudeme si s fotbalem dělat žádné starosti –“

„Vy nás chcete přinutit, abychom to hráli, je to tak?“ vyjekl lektor Zaniklých run zasmušile.

„Ano,“ přikývl Výsměšek, více než rozladěný tím, jak byl připraven o pointu tak skvělého úvodu. „Jen tak si trochu zakopeme, abychom si vyzkoušeli pár základních fíglů hry a zkusili, jak se to hraje, a dostali to do rukou.“

„Ehm. Budeme-li se držet nových pravidel, tím myslím těch původních starých pravidel, které si bereme jako vzor, pak dostat to do rukou znamená naučit se, jak nejlépe se tomu rukama vyhýbat,“ ozval se Rozšafín Ctibum.

„Skvěle sesumírováno, mladý muži. Rozneste to po Univerzitě, pánové, ano? Po obědě fotbalový trénink na trávníku na nádvoří!“

~~~

Jedna věc, kterou si musíte pamatovat, když jednáte s trpaslíky, je, že bez ohledu na to, že žijí ve stejném světě jako vy, metaforicky o něm přemýšlí jako o světě, který je vzhůru nohama. Jen ti nejbohatší a nejvlivnější z trpaslíků žili v těch nejhlubších podzemních jeskyních. Pro trpaslíka bude přepychový podkrovní byt ve středu města něco jako chudinská chatrč. Trpaslík má rád své teplo a tmu.

Ale tady to nekončí. Trpaslík, který se dostane až nahoru na výsluní, patří obvykle k té nejnižší třídě. Trpaslík, který je bohatý a movitý, těší se všeobecné úctě a má vlastní krysí farmu, se podle svých druhů zcela oprávněně cítí být až na tom nejhlubším dně a většina trpaslíků o něm má to nejnižší mínění. Když mluvíte s trpaslíky, musíte převrátit mozek vzhůru nohama. Totéž platí pro město. Je sice pravda, že když kopete v Ankh-Morporku, narazíte pod zemí jen na další kusy Ankh-Morporku. Jsou ho celá desetiletí, tisíciletí připravená dát se vykopat, vyházet a obezdít zářivými trpasličími cihlami.

Byl to „Velký pod-nik“ lorda Vetinariho. Tady se Patricij spustil opravdu hluboko. Hradební zdi město stáhly jako korzet z nejnádhernějších snů šíleného fetišisty. Gravitace nabízela jen omezené množství nahoře, ale silná vrstva písčitohlinitých hornin nabízela prakticky nevyčerpatelnou zásobu dole.

Proto byla Gustýna překvapená, když našla Hornodůl ve Střepu, na povrchu, hned vedle noblesních módních obchodů pro lidské ženy. Na druhé straně to dávalo smysl. Když chcete docílit skandálních zisků prodejem módního oblečení, zamaskujete se nejlépe tak, že si otevřete obchod mezi ostatními obchody, které dělají totéž. Nebyla si jistá, ale jméno Hornodůl bylo v trpasličtině synonymem pro něco jako úžasné překvapení, a když jste se začali smát něčemu takovému, pak vám hrozilo nebezpečí, že už nebudete mít čas se nadechnout.

Přibližovala se ke dveřím s představou a pocity člověka, který si je jistý, že jakmile překročí jejich práh, bude jí život účtovat za každou minutu pět tolarů za dýchání, pak že ji obrátí hlavou dolů a vytahá z ní celý její nemovitý majetek háčkem.

A opravdu to tam bylo nóbl. Jenže to bylo nóbl po trpaslicku. To znamenalo děsivé množství kroužkových zbrojí a dost zbraní na ovládnutí města – ale když jste se pozorně podívali, zjistili jste, že jsou to zbroje a zbraně ženské. Jak se zdálo, tak takhle se teď věci děly. Trpaslice už přestalo bavit vypadat jako trpaslíci a, metaforicky řečeno, začaly tavit své hrudní pláty, aby si vyrobily něco lehčího a s nastavitelnými ramenními popruhy.

Julie jí to takhle vysvětlovala cestou dolů, i když Julie samozřejmě nepoužívala slova jako „metaforicky“, protože to leželo několik slabik mimo její dostřel. Visely tam válečné sekery a bojové palice, ale na všem byl vidět onen jemný náznak ženskosti. Tak například jedna z válečných seker, která by bez obtíží dokázala podélně rozštípnout lidskou páteř, byla vyzdobena překrásným květinovým vzorem. Byl to jiný svět, a jak Gustýna stála na prahu a rozhlížela se kolem, pocítila nesmírnou úlevu, že jsou v budově ještě další lidé. Po pravdě řečeno, bylo jich tady celkem dost, a to bylo překvapující. Jedna z nich, mladá lidská žena v kovových botách vysokých dobře osmnáct centimetrů, se vydala přímo k nim, jako by ji přitahoval neviditelný magnet. Když ale uvážíme to množství železného kovu na jejím těle, byl magnet něco, co by nikdy nedokázala minout rychle. Nesla tác s nápoji.

„Tohle je černá medovina, rudá medovina a bílá medovina,“ řekla, pak snížila hlas o několik decibelů a tři společenské třídy. „Tedy, ta rudá medovina je doopravdické sherry a pijou ho všechny trpasličí dámy. Jsou rády, když to nemusí zhltnout na ex.“

„A za to se platí?“ zeptala se Gustýna nervózně.

„To je grátis,“ zavrtělo děvče hlavou. Pak ukázala na svůj podnos, na hlubokou misku malých černých věciček propíchaných špejlemi, a dodala hlasem, v němž nebylo mnoho naděje na úspěch: „Vezměte si krysí ovoce. Někdo tomu říká krysí plody.“

Dříve než ji stačila Gustýna zarazit, Julie si jednu z věciček vstrčila do úst a horlivě žvýkala.

„Který kousek z krysy je podle tebe ovoce?“ zeptala se Gustýna. Dívka s podnosem se očima vyhnula jejímu pohledu.

„No, podívejte, znáte pastýřský koláč?“ nadhodila místo odpovědi.

„Na ten znám dvanáct různých receptů,“ odpověděla Gustýna v záchvatu u ní výjimečné pýchy. Byla to lež. Znala odhadem asi čtyři, protože víc kombinací s brambory a masem jednoduše neuděláte, ale naleštěná, kovově lesklá pompa toho místa jí prostě lezla na nervy a měla pocit, že už by si sama měla dát kus něčeho k jídlu. Pak jí to ale došlo. „No ne, to jako myslíš klasický pastýřský koláč?“ řekla. „Udělaný s –“

„Řekla bych, že ano,“ přikývla dívka, „ale mezi dámami jsou velmi oblíbené.“

„Už toho víc nejez, Lio,“ řekla Gustýna rychle.

„Jsou moc dobré,“ bránila se Julie. „Nemohla bych si dát alespoň ještě jeden?“

„Tak tedy poslední,“ souhlasila Gustýna. „To by mělo srovnat tu krysu.“ Vzala si sklenici sherry a dívka, která opatrně balancovala třemi různými předměty ve dvou různých rukách, jí k němu podala brožurku tištěnou na lesklém papíře.

Gustýna si ji letmo prolistovala a jen si potvrdila, že její první dojem byl správný. Tohle místo bylo tak drahé, že nikde nebyly uvedeny žádné ceny. Když někde neuvádějí ceny, buďte si jistí, že to bude opravdu drahé. Nemá cenu prohlížet katalog dál, kdybyste na nějakou cenu vážně narazili, vysála by z vás vaši několikaměsíční výplatu očima. Takže pití grátis? Proč ne.

Protože neměla nic jiného na práci, prohlížela si přítomné návštěvníky. Každý z nich, s výjimkou rostoucího a kupodivu dost velkého počtu lidí, měl plnovous. Všichni trpaslíci měli plnovousy. To bylo součástí toho, být trpaslíkem. Pravda je, že tady byly plnovousy upravenější a kultivovanější než ty, které jste mohli běžně vidět na ulici, a Gustýna zahlédla nějaké pokusy s koňskými ohony, a dokonce i s ondulací. Pravda, zahlédla také několik hornických špičáků, všechny umístěné v drahých kožených pouzdrech u pasu, jako kdyby se jejich vlastník obával, že cestou do obchodu narazí na neobyčejně slibně vyhlížející uhelnou sloj a bude mít nutkání ji prozkoumat.

Podělila se o tuhle myšlenku s Julií, která ukázala na nohy jednoho z dalších návštěvníků na enormně vysokých podpatcích a prohlásila: „Cože? A zničit si při tom tyhle úžasný boty? To jsou pravý Lstivý Helminiče, to si piš! Čtyři sta toláčů na prkno a eště na ně musíš šest měsíců čekat!“ Gustýna neviděla majitelce bot do obličeje, ale všimla si změny v jazyce jejího těla. I zezadu bylo vidět, jak se poněkud nadmula. No, pomyslela si, řekla bych, že když už člověk utratí celoroční příjem rodiny za pár bot, je hezké, když si jich pak někdo aspoň všimne.

Když pozorujete lidi, často zapomínáte na to, že lidé pozorují vás. Gustýna nebyla nijak vysoká, což znamená, že z jejího pohledu nebyli trpaslíci příliš malí. V té chvíli si uvědomila, že se k nim jistým rozhodným způsobem blíží dva trpaslíci, z nichž jeden vypadal výjimečně rozpínavý kolem pasu a na sobě měl hrudní plát tak nádherně tepaný a zdobený, že vzít si ho na sebe do bitvy by byl akt uměleckého vandalismu. Když mluvil, ano „on“, protože ve styku s trpaslíky je třeba si pamatovat, že jsou všichni „on“, dokud vám neřeknou něco jiného – zněl jeho hlas jako ten nejtemnější a nejdražší druh tmavé čokolády. Na ruce, kterou jim nabídl, měl na každém prstě tolik prstenů, že bylo třeba se dívat velmi pozorně, abyste si uvědomili, že nemá kovovou rukavici. A on byl ona, tím si byla Gustýna jistá, ta čokoláda byla příliš plná a medově sladká.

„Opravdu si velmi cením toho, že jste mohly přijít, mé drahé,“ řekla a čokoláda zaklokotala. „Říkají mi madam Šarmánová. Napadlo mě, jestli byste mi nemohly pomoci? Ani ve snu by mě nenapadlo vás žádat o něco takového, ale dostala jsem se mezi kladivo a kovadlinu, tedy, jak byste řekli vy, do úzkých.“

To vše ovšem ke Gustýninu dotčení adresovala Julii, která pojídala své krysí ovoce, jako by byl poslední den jejího života, což ovšem platilo spíš pro tu krysu. Julie se zachichotala.

„Je tady se mnou,“ řekla Gustýna, a aniž chtěla, dodala: „Madam?“

Madam zamávala druhou rukou a zableskly se další prsteny. „Tenhle salón je technicky můj, a to znamená, že podle Důlního zákona jsem tady král dolu, a v mém dole platí má pravidla. A protože jsem král, prohlašuji, že jsem královna,“ prohlásila. „Trpasličí zákony skřípají a ohýbají se, ale neprasknou.“

„Dobrá,“ začala Gustýna, „my – okamžik!“

Madamin menší společník začal Julii přeměřovat krejčovským metrem. „To je Pepe,“ představila ho madam.

„No, doufám jen, že když si dovoluje takové důvěrnosti, je to žena,“ řekla Gustýna.

„Pepe je… Pepe,“ odpověděla madam klidně. „A je jedno, jestli je to „on“ nebo „ona“, to na něm nic nezmění. Nálepky jsou tak zbytečná věc, nemyslíte?“

„Zvláště pro vás. Jako ty cenovky, které nedáváte na zboží,“ odpověděla jí nervózní Gustýna.

„Aha, ano, vy si takových věcí všímáte,“ řekla madam s mrknutím, které Gustýnu skoro odzbrojilo.

Pepe se vzrušeně zadíval na madam, která pokračovala. „Napadlo mě, jestli byste vy… jestli by ona… jestli byste se mnou obě nezašly do zákulisí? Ta věc je poněkud delikátní.“

„Ale samozřejmě,“ řekla Julie okamžitě.

Jakoby odnikud se v zástupu zhmotnily další lidské dívky a uvolnily cestu k zadnímu konci rozlehlé místnosti, po níž madam vykročila jako poháněna neviditelnou silou.

Gustýna cítila, že se jí situace najednou vymkla z rukou, ale sklenička se sherry byla dost velká, a ta jí teď šeptala: „Proč bys nedovolila situaci, aby se ti jednou za čas vymkla z rukou? Nebo třeba jen jednou.“ Nevěděla, co má čekat za ozdobnými dveřmi na opačném konci sálu, ale rozhodně nečekala kouř, plameny, křik a někoho, kdo ječel v koutě. To místo vypadalo jako slévárna v den, kdy dovnitř vpadli klauni.

„Jen pojďte dál. Nenechte se vyvést z míry,“ uklidňovala je madam. „Takhle to tady vypadá vždycky, když je přehlídka. Nervy, víte? V tomhle řemesle se všichni raději drží nízko při zemi a tady se k tomu navíc přidává problém s těmi mikroužkovými zbrojemi. Je to novinka, chápete? Podle Důlního zákona by měl být na každém článku punc, a to by byla nejen zatracená svatokrádež, ale taky pěkná blbost, protože je to prakticky nemožná věc.“ Jak se zdálo, za scénou už madam byla méně čokoládová a více zemitá.

„Mikroužková zbroj!“ vzdychla si Julie, jako kdyby jí právě ukázali cestu k bohatství celého světa.

„Vy víte, co to je?“ pozvedla madam obočí.

„Nemluví o ničem jiném,“ zasmušila se Gustýna. „Mluví a mluví.“

„No, je to opravdu úžasná věc,“ vysvětlovala madam. „Je to skoro tak měkké jako látky, rozhodně lepší než kůže –“

„– a nedře to,“ dokončila Julie.

„Což je pro tradičního trpaslíka, který by nechodil v látkách, velké lákadlo,“ přikyvovala madam. „Víte, staré kmenové zvyky nás nejen omezují, ale i když se z nich nakonec vymaníme, pořád nás stahují nazpět. Můžeme opustit důl, ale svým způsobem si kus svého dolu vždycky neseme s sebou. Kdyby bylo po mém, bylo by hedvábí oficiálně prohlášeno za kov. Jak se jmenujete, mladá dámo?“

„Julie,“ odpověděla Gustýna automaticky, ale pak se začervenala. To tedy přehnala, to bylo jasné patronizování. Bylo to skoro stejně nechutné, jako když někoho přinutíte, aby si plivl na kapesník, a pak mu tím kapesníkem otřete obličej. Dívka s podnosem s nápoji je následovala z hlavního sálu až sem, a právě tenhle okamžik si vybrala k tomu, aby Gustýně vzala z ruky prázdnou sklenici od sherry a vtiskla jí plnou.

„Nevadilo by vám, kdybyste se několikrát prošla sem a tam, Julie?“ řekla madam.

Gustýna se chtěla zeptat proč, ale protože měla ústa plná sherry a rozpaků, tuhle otázku přešla.

Madam Julii pozorovala kritickým zrakem, dlaní jedné ruky si při tom podpírala loket ruky druhé.

„Ano, áno. Ale pomalu, myslela jsem pomalu, jako když někam jdeš, ale nespěcháš tam a je ti jedno, kdy tam dojdeš,“ pokračovala madam. „Představ si, že jsi pták ve vzduchu, ryba ve vodě. Obleč si svět.“

„Aha, dobrá,“ řekla Julie a vykročila znovu.

Když byla Julie podruhé zhruba v polovině cesty napříč místností, propukl Pepe v pláč. „Kde byla? Kde se až dosud ukrývala? Kdo ji vycvičil?“ On, možná ona, i když to se teď zdálo poněkud méně pravděpodobné, tiše kvílel, zatímco si dlaněmi rukou svíral tváře. „Musíte ji okamžitě angažovat!“

„Ona už má slušné a jisté zaměstnání na Univerzitě,“ řekla Gustýna. Jenže sherry řeklo: „Jedna vlaštovka jaro nedělá. Tak to nekaž.“[22]

Madam, která měla zjevně pro takové věci instinkt, jí položila ruku kolem ramen. „Víte, potíž s trpasličími dámami je v tom, že mnohé z nás se stydí, když se stanou středem pozornosti. Musím mít také neustále na mysli, že jak se ukazuje, trpasličí oblečení začíná být velmi zajímavé i pro mladé lidi, kteří myslí určitým způsobem. Vaše dcera je člověk –“ madam se krátce obrátila k Julii. „Jste přece člověk, že, má drahá? Zjistila jsem, že se vyplatí si tyhle věci ověřit.“

Julie, která očividně dychtivě nahlížela do tajného světa, nadšeně přikyvovala.

„No, výborně,“ libovala si madam Šarmánová. „A kromě toho, že je neuvěřitelně dokonale stavěná a pohybuje se jako sen, není o mnoho vyšší než průměrný trpaslík, a upřímně, má drahá, některé z dam by si navíc moc přály být o něco vyšší. Takže ta její výška je důležitá, protože nehraje žádnou roli, ale zato ta její chůze! Můj bože! Trpaslíci mají samozřejmě také boky, ale jen výjimečně vědí, co s nimi… promiňte, řekla jsem něco nevhodného?“

Skoro tři deci sherry, které Gustýna v poměrně krátké chvíli vypila, nakonec pod tlakem jejího vzteku povolily. „Já nejsem její matka. Je to moje přítelkyně!“

Madam na ni vrhla další z těch pohledů, při nichž měla Gustýna pocit, že jí vytáhli mozek z hlavy a podrobně prozkoumali. „Pak vám nebude vadit, když zaplatím vaší přítelkyni –“ na okamžik se odmlčela, „pět tolarů, když pro mě bude dnes odpoledne předvádět?“

„Tak dobře,“ sdělilo sherry Gustýně. „Přemýšlela jsi o tom, kam tě asi dovedu, a teď jsme tady. Vidíš ten rozhled? Co uděláš teď?“

„Pětadvacet tolarů,“ řekla Gustýna.

Pepe si znovu přiložil, nebo snad přiložila, dlaně k tvářím a zapištěl nadšeně: „Ano! Ano!“

„A režijní slevu na vaše zboží,“ dodala Gustýna.

Madam ji obdařila dlouhým, zamyšleným pohledem. „Omluvte mě na okamžik.“

Poodešla k Pepemu, vzala ho za paži a odvedla do nejvzdálenějšího rohu místnosti. Gustýna neslyšela, o čem spolu mluví, protože hned vedle ní někdo něco nýtoval a o kousek dál jiný trpaslík hystericky ječel. Pak se madam vrátila a poněkud afektovaně se usmívala. Pepe jí kráčel v patách. „Za deset minut začíná přehlídka a moje nejlepší modelka si upustila na nohu hornický krumpáč. Všechna další vystoupení ještě projednáme. A ty, Pepe, přestal bys laskavě poskakovat jako opice na gumičce?“

Gustýna zamrkala. Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala, pomyslela si. Pětadvacet dolarů za to, že si obleče nějaké šaty! To je víc, než si v kuchyni vydělám za měsíc! To prostě není správné. A sherry řeklo: „A co přesně na tom není správné? Ty by ses oblékla do kroužkové zbroje a producírovala se za pětadvacet tolarů před zástupem cizích lidí?“

Gustýna se otřásla. To tedy ne, pomyslela si.

„No, tak vidíš,“ řeklo sherry.

Ale všechno to skončí pláčem, pomyslela si Gustýna.

„Ne, říkáš to jen proto, že si jeden kus tvého já myslí, že by mělo,“ řeklo sherry. „Dobře víš, že je spousta horších věcí, které by mohlo děvče udělat za pětadvacet tolarů, než si obléct nějaké šaty. Třeba si je vysvléct. Například.“

Ale co tomu řeknou sousedi? byl poslední Gustýnin zoufalý argument.

„Ti si své mínění můžou nacpat do bot,“ odpovědělo sherry. „A kromě toho, nebudou to vědět, ne? Dollyiny sestry nenakupují ve Střepu, je příliš drahý a nóbl. Podívej, my tady mluvíme o pětadvaceti tolarech! Dvacet pět tolarů za to, že udělá jen to, v čem bys jí nedokázala zabránit ani kusem olověné trubky. Jen se jí podívej do obličeje! Vypadá, jako kdyby jí někdo v hlavě rozsvítil lampu!“

Byla to pravda.

Oh, no, tak dobrá, pomyslela si Gustýna.

„Výborně,“ řeklo sherry. „Poslyš, a shodou okolností se cítím hrozně osamělé!“

A když se u Gustýnina lokte znovu objevil cinkající podnos, automaticky se k němu natáhla.

Julie teď byla obklopena trpaslíky, a podle toho, co bylo slyšet, dostávala bleskové školení, jak nosit oblečení. Ale na tom vlastně vůbec nezáleží, ne? Podstatné bylo to, že Julie by vypadala dobře i v pytli od uhlí. Jakýmsi tajemným způsobem jí nejen padlo, ale i slušelo cokoliv, co si vzala na sebe. Na druhé straně, Gustýna ve své velikosti nenašla nikdy nic, co by se jí líbilo, protože ve své velikosti většinou málokdy vůbec něco našla. Teoreticky by jí něco slušet mělo, ale jediné, na co kdy narazila, byla fakta, a ta jsou navenek tak neatraktivní!

~~~

„No, tak se nám na to vyvedl opravdu moc hezký den,“ řekl arcikancléř.

„Vypadá to, že bude pršet,“ ozval se lektor Zaniklých run s nadějí v hlase.

„Navrhuji, abychom vytvořili dvě mužstva po pěti,“ navrhoval Výsměšek. „Bude to samozřejmě jen přátelská hra, abychom si to trochu očuchali.“

Rozšafín Ctibum jeho slova nechal bez poznámky. Mágové byli soutěživí, to bylo součástí mágství. Mágové neměli lepší představu o přátelské hře než kočky o přátelských myších. Před nimi se rozkládaly univerzitní trávníky. „Příště už na sobě samozřejmě budeme mít správné svetry,“ pokračoval Výsměšek. „Paní Vidláková už na to vyčlenila několik svých děvčat, která na tom pracují. Pane Ctibume!“

„Ano, arcikancléři?“

„Vy budete strážce pravidel a přesného výkladu, já budu samozřejmě kapitán jednoho týmu a vy, Zaniklé runy, toho druhého. Jako arcikancléř navrhuji, abych si vybral mužstvo jako první, a pak si budete moci vybrat své muže vy.“

„Bohužel, arcikancléři, ale takhle se to nedělá,“ vskočil mu do řeči Rozšafín. „Vy si vyberete jednoho člena týmu a pak si jednoho vybere on. A tak to děláte, dokud nemáte dost členů nebo dokud vám nedojdou hráči, kteří nejsou příliš tlustí nebo se kvůli nervům netřesou jako malí psi. Tak si to aspoň pamatuju.“ Rozšafín v mládí strávil dost dlouhý čas postáváním hned vedle těch tlustých mládenců.

„No, dobrá, jestliže je zvykem to tak dělat, tak to tak uděláme také,“ souhlasil velmi neochotně arcikancléř. „Ctibume, vaší povinností také bude penalizovat stranu protivníka za každé porušení pravidel, kterého se dopustí.“

„Myslíte tím, abych za porušení pravidel penalizoval stejným dílem kteroukoliv z obou zúčastněných stran, arcikancléři, je to tak?“ řekl. „Musí to být poctivé.“

Výsměšek se na něj zadíval s otevřenými ústy, jako kdyby Rozšafín přišel s pojmem, který je z cizího světa. „Hm, ano, předpokládám, že to tak nějak bude.“

Toho odpoledne se ze zvědavosti objevila celá řada mágů, někteří došli k předpokladu, že být při tom by mohl být velmi dobrý kariérní tah, jiní hlavně doufali, že uvidí některé ze svých kolegů rýt nosem v trávníku.

Ach, bohové, pomyslel si Ctibum, když začalo vybírání hráčů. Bylo to přesně jako ve škole, jenže ve škole o tlustého kluka nikdo nestál. Tady to byl samozřejmě trochu jiný případ, tady nikdo nechtěl toho nejtlustšího hráče, což byla po odchodu děkana jen otázka dobrého odhadu.

Rozšafín zatápal v záhybech svého roucha a vytáhl píšťalku, nebo spíš praotce všech píšťalek, přes dvacet centimetrů dlouhou a tlustou jako pořádná klobása.

„Odkud to máte, pane Ctibume?“ podivil se Výsměšek.

„Abych se přiznal, arcikancléři, našel jsem ji v pracovně zesnulého Bodypsala Pruhovaného.“

„Je to pěkná píšťalka,“ zabručel arcikancléř.

Byla to naprosto nevinná větička, která tiše naznačovala, že tak krásná píšťalka by neměla být v rukou Rozšafína Ctibuma, když by mohla být v rukou, dejme tomu, univerzitního arcikancléře. Rozšafín si toho všiml, protože to čekal. „Budu ji potřebovat, abych mohl rychle reagovat a kontrolovat chování obou mužstev,“ řekl odmítavě. „Udělal jste ze mě rozhodčího, arcikancléři, takže se obávám, že po dobu hry tady… hm…“ zaváhal, „velím já.“

„Tahle Univerzita si zakládá na posloupnosti funkcí, Ctibume, rozumíte?“

„Ano, pane, a tohle je fotbalová hra. Myslím, že to probíhá tak, že se míč položí na zem, a když se pak pískne na píšťalku, pokouší se obě strany zasáhnout míčem protivníkovu metu a současně zabránit tomu, aby byla zasažena jejich vlastní meta. Pochopili to všichni?“

„Mně se to rozhodně zdá naprosto jasné,“ řekl profesor Neurčitě mlhavých studií. Zaševelil tichý sbor souhlasného mumlání.

„Před začátkem hry žádám, abych si mohl zapískat na píšťalku.“

„Jistě, arcikancléři, ale pak mi ji musíte vrátit. Jsem rozhodčí hry.“ Podal arcikancléřovi píšťalku.

Při prvním pokusu vyfoukl Výsměšek z píšťalky pavouka, který tam posledních dvacet let vedl bezúhonný, i když plodný život, a dopravil ho velkým obloukem do vousů profesora Přirozeně nemagických studií, který právě procházel kolem.

Druhý pokus uvolnil zkamenělé zrnko hrachu, které bylo uvnitř, a naplnil vzduch ozvěnami vibrující mosazi. A pak –

Výsměšek ztuhl. Směrem od krku vzhůru se mu po obličeji rychle rozlila sytá červeň. Zvuk jeho dalšího nadechnutí zazněl jako pomsta bohů. Břicho se mu nadmulo, oči se zmenšily na velikost špendlíkových hlaviček, někde nahoře zahřměl hrom, a pak Výsměšek zařval: PROČ JSTE SI, HOŠI, NEPŘINESLI CVIČEBNÍ ÚBOR?

Kolem píšťalky zaplál Eliášův oheň, nebe potemnělo a duší všech přítomných se zmocnil nezměrný děs, protože čas se obrátil a stál tady obrovský, nepříčetně řvoucí Bodypsal Pruhovaný. Důvod a cíl neuměle padělaných omluvenek od starostlivých matek, zapálený milovník dlouhých běhů v dešti a plískanicích, zastánce léčby pubertální nesmělosti studenou vodou společných sprch a muž, který vás, když jste si nepřinesli správný cvičební oděv, nutil hrát ve vašich vlastních kalhotách! Ctihodní mágové, kteří se během uplynulých desetiletí s ledovým klidem postavili tváří v tvář nejlstivějším obludám, se teď roztřásli upoceným strachem školáků a třásli se, dokud ten děsivý jek neustal stejně náhle, jako začal.

Výsměšek se sesul na trávník.

„Já se vám za to omlouvám,“ ozval se dr. Zďáblíkov a sklonil svou hůl. „Je to poněkud špatný čin, samozřejmě, ale myslím, že budete souhlasit s tím, že to za těchto okolností bylo nutné. Prsten s lebkou, pamatujete? Postavení na Univerzitě? A tohle byl jasný případ posedlosti duchem předmětu, nejjasnější, jaký jsem kdy viděl.“

Shromáždění mágové, na jejichž tvářích pomalu osychal chladný pot, poklesle přikyvovali. No ano. Bylo to bohužel nutné, s tím souhlasili. Pro jeho vlastní dobro, s tím také souhlasili. Muselo se to udělat, i s tím souhlasili. A jejich společný úsudek potvrdil sám Výsměšek, který otevřel oči a zasténal: „Co to, u ďábla, bylo?“

„Ehm, myslím, že duše Bodypsala Pruhovaného, arcikancléři,“ odpověděl mu Rozšafín Ctibum.

„Byl v té píšťalce, co?“ Výsměšek si sevřel hlavu rukama.

„Myslím si to,“ přikývl Rozšafín.

„A kdo mě to praštil?“

Všeobecné šoupání nohama a nezřetelné mumlání naznačovalo, že tohle je otázka, na niž by podle demokratické shody přítomných mohl nejlépe odpovědět dr. Zďáblíkov.

„To byla přijatelná zrada v rámci univerzitních pravidel, pane. Docela rád bych získal tu píšťalku do Muzea temnot, pokud by to nikomu nevadilo.“

„Tak, tak,“ souhlasil Výsměšek. „Viděl jste problém, vyřešil jste ho. Dobrá práce, člověče.“

„Myslíte, že bych mohl dostat svolení k ďábelskému uchechtnutí, pane?“

Výsměšek se oprášil. „Ne. Ale té píšťalky se vzdáme, pane Ctibume. A teď, pánové, nechť hra pokračuje.“

Tak po jisté dávce počátečního hašteření začal první fotbalový mač Neviditelné univerzity v posledních dvaceti letech. Z pohledu Rozšafína Ctibuma se okamžitě vynořila celá řada problémů. Ten nejpalčivější spočíval v tom, že všichni mágové byli oblečeni jako mágové, což znamená, abychom tak řekli, stejně. Rozšafín přikázal, aby jedno mužstvo hrálo v kloboucích a druhé bez nich, což způsobilo další hádku. Tenhle praktický problém pak ještě nabral na rozměrech, protože při hře docházelo k tolika srážkám, že i úředně okloboukovaní své klobouky neustále ztráceli. Pak byla hra přerušena, protože někdo přišel s tím, že socha arcikancléře Zákrska, objevitele blabolu, je o celých sedm a půl centimetrů užší než socha arcikancléře Zaběhovce, objevitele Třetí snídaně, a tím poskytuje nefér výhodu týmu bezkloboukářů.

Velikost těchto předvídatelných a nevyhnutelných problémů však zcela bledla ve srovnání s problémem míče. Byl to oficiální míč – o to se Rozšafín postaral. Bohužel, boty se špičkami, i když to byly velmi dlouhé špičky, nedokázaly pohltit náraz lidské nohy do něčeho, co přes všechna slova a výkřiky přece jen není nic jiného než kus tvrdého dřeva povlečený slabým plátnem a několika vrstvami kůže. Když byl s výronem kotníku odnesen další mág, nezbývalo dokonce ani Výsměškovi nic jiného, než prohlásit: „Tohle je pěkná pitomost, Ctibume! Takhle to přece nemůže fungovat, v tom musí být nějaký háček!“

„Větší boty?“ navrhoval lektor Zaniklých run.

„Ten druh bot, který byste potřebovali na kopání do tohohle, by vás děsivě zpomaloval,“ zavrtěl Rozšafín hlavou.

„Kromě toho, ti muži na urně byli bosí. Navrhuji, abychom tuhle skutečnost vzali v potaz. Co potom potřebujeme, Ctibume?“

„Lepší míč, pane. Taky bychom se měli pokusit aspoň občas popoběhnout. A možná by si měli všichni uvědomit, že není právě nejlepší nápad zastavit se uprostřed postupu vpřed, abychom si zapálili vyhaslou dýmku. Taky nějakou lepší metu, protože narazit v běhu do kamenné sochy je bolestivé. Základní, alespoň orientační představu, co je to týmová práce při hře. Pevné rozhodnutí nedat se na útěk, když se člen nepřátelského týmu rozběhne přímo na vás. Měli byste vstřebat ten fakt, že míče se za žádných okolností nesmíte dotýkat rukama. Musím vás upozornit, že jsem kvůli tomu dokonce zatím přestal zastavovat hru, protože, pánové, vy, když jste nervózní, pravidelně míč zvednete a sevřete v náručí, v jednom případě si ho jeden z vás dokonce pokusil schovat za zády a ve druhém zašlápnout do země. V souvislosti s tím bych také rád poukázal na to, že by rozhodně nebylo od věci, kdybyste si trochu vytříbili smysl pro orientaci, jedná se mi především o rozlišování toho, která meta je naše a která jejich. Přestože je to velmi lákavé, nemá smysl kopat míč do vlastní mety, a neměli byste gratulovat každému, komu se to podaří, a popleskávat ho po ramenou. Ze tří branek, kterých jste v tomto přátelském utkání docílili, byly…“ – odmlčel se a nahlédl do svého poznámkového bloku – „tři vlastní. To je chvályhodně úspěšná střelba v porovnání s fotbalem, jak se hraje v dnešní době, ale přesto bych si dovolil znovu zdůraznit základní důležitost směru, kterým útočíme, a především to, že byste si měli být naprosto jistí, čí je meta, již máte před sebou. Musím připustit, že naše taktika vypadá dost slibně. Spočívá v tom, že mužstvo se shlukne kolem vlastní mety tak pevně, že by kolem nepronikl ani zajíc. S lítostí musím říci, že kdyby tuto taktiku důsledně uplatnila obě mužstva, neměli bychom tady utkání, ale dva živé obrazy. Mnohem slibnější taktika, kterou vzali za svou dva nebo tři z vás, spočívala v tom, že se nenápadně plížili kolem mety protivníka, takže kdyby míč náhodou letěl jejich směrem, byli by v ideální pozici, z níž by mohli obejít strážce mety. Skutečnost, že se tyto osoby a nepřátelský strážce často přátelsky opíraly o metu, dělily se s ním o jedinou cigaretu a všichni se zájmem pozorovali hru v poli, sice ukazuje na nezištného sportovního ducha a poskytuje nám možná i dobrý výchozí bod pro další, třeba i poněkud pokročilejší taktiky, ale přesto bych něco takového raději nedoporučoval. Když už tak všeobecně probíráme tyhle věci, rád bych řekl, že je celkem přijatelné, když někdo odběhne z pole za voláním přírody, nebo se jen tak na chvilku vydýchat, ale když si odskočí na gáblík, to už přijatelné není. Mám pocit, arcikancléři, že všeobecná touha našich kolegů ukonejšit své chuťové papily každých dvacet minut nějakým pamlskem by se mohla soustředit do přestávky v polovině zápasu. Ta přestávka by se navíc měla využít ke změně stran, a tím by se předešlo stížnostem na to, že je jedna meta širší než ta druhá. No, prosím?“ Poslední otázka byla určena profesorovi Neurčitě mlhavých studií.

„No, ale když si vyměníme strany,“ mračil se profesor, který zvedl ruku, „znamená to, že góly střelené do naší vlastní mety se pak stanou góly, které jsme zaznamenali proti nepřátelskému mužstvu, protože ta meta je teď fyzicky jejich?“

Rozšafín zauvažoval o metafyzické ošidnosti odpovědi na jeho otázku, a pak se rozhodl pro následující: „Ne, samozřejmě, že ne. Mám celý dlouhý seznam dalších poznámek, arcikancléři, a bohužel všechny naznačují, že ve fotbale rozhodně nejsme nijak dobří.“

Mágy zahalilo tísnivé mlčení. „Začněme s míčem,“ ozval se po chvilce Výsměšek. „Co se týče míče, mám nápad.“

„Ano, pane. Myslel jsem si, že vás něco napadne.“

„Tak se u mě po večeři zastavte.“

~~~

Julie byla pohlcena šíleným cirkusem, který se odehrával v zákulisí přehlídkové síně salonu Hornodůl, a Gustýny už si nikdo nevšímal. Právě teď jen překážela, byla přebytečná, neměla pro žádného ani tu nejmenší cenu, stala se někým, koho bylo třeba obcházet, nezúčastněným divákem přihlížejícím hře profesionálů. O kousek dál čekala půvabná mladá trpaslice s plnovousem rozčesaným do dvou culíků na to, až jí rozklepou nějaký pomocný nýt do něčeho, co vypadalo jako stříbrný kyrys. Byla obklopena řemeslníky jako rytíř, jejž jeho vazalové oblékají do bitvy. Mírně stranou od všech ostatních stáli dva vyšší trpaslíci, jejichž výzbroj a výstroj vypadaly více funkční a méně krásné. Byli to určitě trpaslíci-muži. To Gustýna poznala, tak jako každá žena myslícího druhu pozná bezradné muže v prostředí, s nímž nemají nic moc společného a které je právě obsazeno a dokonale kontrolováno ženami. Zdálo se, že jsou ve střehu.

Gustýna, poháněná sherry, se začala toulat místností. „To musí stát spoustu peněz,“ řekla nejbližšímu strážnému. Zdálo se, že ho její slova přivedla do mírných rozpaků.

„To mi povídejte. Říkají tomu měsíční svit. Museli jsme s ní dokonce chodit po předváděcím molu. Tvrdí, že je to v kovech nadcházející novinka, ale já vám nevím. Nedá se to nabrousit. Nezastaví to žádnou slušnou čepel. Když to chcete tavit, potřebujete Igora, aby vám pomohl. Říká se, že je to dražší než platina. Na druhé straně je fakt, že to dobře vypadá, a říká se, že ani necítíte, když to máte na sobě. Můj děda by to rozhodně kovem nenazval, ale oni říkají, že musíme jít s dobou. Co se mě týče, tak já bych si to nepověsil ani na zeď, ale tak už to chodí.“

„Je to zbroj pro ženské,“ přidal se k němu druhý hlídač.

„A co tahle mikrověcička?“ zajímala se Gustýna.

„Aha, no, tak to je krysa z úplně jiného hnízda, slečno,“ řekl zase první strážný. „Slyšel jsem, že se dali dohromady, postavili slévárnu s kovárnou a vyrábějí to přímo tady ve městě, protože tady jsou nejlepší řemeslníci. To je řemeslo, co? Kroužková zbroj jemná jako látka a odolná jako ocel! A cena prý půjde dolů, říkají, a většina z toho prý nebude –“

„Hele, Gustýno, hádej, kdo je to?“

Někdo poklepal Gustýnu po rameni. Otočila se a před sebou měla vtělení těžce, nicméně vkusně opancéřované krásy. Byla to Julie, ale to Gustýna poznala jen podle těch nebesky modrých očí. Julie měla plnovous.

„Madam řekla, že bude lepší, když si vezmu tohle,“ vysvětlovala Julie. „Není to trpasličí, když k tomu nemáš fousy! Tak co mi řikáš?“

Tentokrát se dostalo sherry ke slovu první.

„Víš, je to opravdu velmi atraktivní,“ řekla Gustýna, pořád ještě v mírném šoku. „Je to takové… opravdu… hodně stříbrné.“

I ona poznala, že Juliin plnovous je ženský. Byl stylizovaný i stylový a nebyl v něm ani drobeček krysího masa.

„Madam vzkazuje, že máš rezervované místo v první řadě,“ sdělovala jí Julie.

„No, ale já přece nemůžu sedět v první řadě –“ začala Gustýna automaticky, ale sherry ji zarazilo prohlášením: „Zmlkni, přestaň laskavě myslet jako tvá matka, běž a sedni si do té zatracené první řady.“

Přesně ten okamžik si vybrala jedna z těch vždy přítomných mladých dam, vzala Gustýnu za ruku a vedla ji, i když na mírně nejistých nohou, organizovaným zmatkem zpět velkými dveřmi do předního sálu, který teď Gustýně připadal jako pohádková země. A tam na ni skutečně čekalo sedadlo.

Naštěstí bylo v první řadě skoro na kraji. Kdyby měla sedět uprostřed, byla by se studem propadla. Sevřela oběma rukama svou kabelku a odvážila se vrhnout krátký pohled podél řady. Byla plná. Nebyli tam jen samí trpaslíci, sedělo tam i několik lidských dam, krásně oblečených, většina z nich spíš hubených (alespoň podle Gustýnina názoru). Skoro všechny se chovaly až provokativně klidně a bavily se mezi sebou.

V okamžiku, kdy stejně náhle, jako sklapne past na krysy, utichl okolní šum, se Gustýně v ruce záhadným způsobem objevilo další sherry. Rozhrnul se závěs, do popředí vyšla madam Šarmánová a oslovila přeplněnou síň. Gustýna si pomyslela: „Přála bych si, abych na sobě měla lepší kabát…“ A v tom okamžiku se jí zmocnilo sherry a uložilo ji k spánku.

Gustýna začala znovu normálně přemýšlet o něco později, když ji do hlavy zasáhla kytice. Udeřila ji za ucho, a zatímco kolem ní na všechny strany pršely okvětní plátky drahých květů, zvedla pohled vzhůru k šťastné a rozzářené Juliině tváři. Julie stála na okraji předváděcího mola a právě na Gustýnu křičela: „Uhni!“

… A následovaly další poletující květy, všude kolem stáli jásající lidé, hrála hudba a Gustýna měla celkově pocit, že stojí pod vodopádem, který netvoří voda, ale nevyčerpatelný proud zvuků a světla.

Z toho proudu najednou vytryskla Julie, vrhla se ke Gustýně a padla jí kolem krku.

„Ona chce, abych to udělala znovu!“ sdělovala Gustýně zadýchaně. „Říká, že mohu jet i do Quirmu, a dokonce i do Genovy! Říká, že mi zaplatí víc, když nebudu pracovat pro nikoho jiného, a že svět je ústřice. Tak to jsem nevěděla.“

„Ale ty už přece máš zaměstnání v kuchyni…“ řekla Gustýna, která byla zhruba ve třech čtvrtinách cesty k plnému vědomí. Později, mnohem častěji, než by si byla přála, vzpomínala na to, jak ta slova řekla, zatímco všude kolem hřměl nadšený aplaus.

Ucítila jemný tlak na rameni, a když se ohlédla, zjistila, že tam stojí jedna z těch zaměnitelných mladých žen s podnosem. „Madam vzkazuje své pozdravy, slečno, a ráda by vás a slečnu Julii pozvala do svého soukromého budoáru.“

„To je od ní hezké, ale já si myslím, že už bychom měly – říkala jste do budoáru?“

„Jistě. A dala byste si ještě skleničku? Vždyť je to vlastně oslava.“

Gustýna se rozhlédla po rozpovídaném, rozesmátém, ale především rozpitém davu kolem. To místo žhnulo jako pec.

„Dobrá. Ale to sherry už ne. Nemáte něco hodně studeného a s bublinkami?“

„Ale samozřejmě, slečno. Spoustu.“ Dívka odněkud vytáhla velkou láhev a zkušeným pohybem naplnila vysokou štíhlou sklenku něčím, co se na první pohled skládalo z bublinek. Když Gustýna upila, naplnily bublinky i ji.

„Hmm, docela dobré,“ řekla. „Připadá mi to tak jako dospělá limonáda.“

„Ano, přesně tak to pije i madam.“

„Hm, a… budoár…“ začala Gustýna, která dívku následovala na dosti nejistých nohou, „jak je to veliké?“

„No, hodně velké, řekla bych. Už tam musí být alespoň čtyřicet lidí.“

„Vážně? Tak to je velký budoár.“ No, díky bohu, pomyslela si Gustýna, tím se to alespoň vysvětlilo. Měli by do těch knih vážně dávat nějaké vysvětlivky.

Nikdy neměla nejmenší představu o tom, co by mohlo takové budoár být, a proto si také nikdy nebyla jistá, jaký druh věci to bude, až jednou zjistí, co to je. Zjistila, že jsou v něm lidé, horko a květiny – ne květiny v kyticích, ale v pilířích a tyčících se hromadách, a že vyplňují většinu vzduchu oblaky ulepené vůně, zatímco zbytek vzduchu zahušťují lidé mračny klouzavých slov. Nikdo pravděpodobně nemůže slyšet, co mu ten druhý říká, pomyslela si Gustýna, ale to nebylo důležité. Možná bylo důležité tam být, aby vás viděli, že něco říkáte.

Lidé se rozestoupili a Gustýna tam uviděla stát Julii, stále ještě v blýskavých šatech a s plnovousem. Salamandři blýskali ze všech stran, což znamenalo lidi s ikonografy, že? Podřadnější noviny byly plné lidí, kteří se na ikonografy nepřirozeně usmívali. Ona na takové hlouposti neměla čas. A aby to všechno bylo ještě horší, její názor nikoho ani za mák nezajímal. Lidé se stejně smáli. A najednou tam stála Julie, která se usmívala ze všech nejvíc.

„Myslím, že bych potřebovala trochu na čerstvý vzduch,“ zamumlala Gustýna.

Její průvodkyně ji jemně odvedla k nenápadným dveřím. „Tudy k toaletám a umývárnám, madam.“ A byla to pravda, až na to, že ta dlouhá, dokonale osvětlená místnost byla jako z nějaké pohádky, samý samet a závěsy. Z patnácti zrcadel na ni zíral stejný počet užaslých Gustýn. Bylo to tak silné, že si Gustýna musela sednout na jednu z velmi drahých židlí s prohnutýma nohama. Jak se ukázalo vzápětí, byla židle navíc i nesmírně pohodlná…

Když se s trhnutím probrala, vyšla na nejistých nohou z místnosti a ztratila se v temném světě chodeb plných pachů, vůní a cestovních pomůcek, a nakonec se ocitla v opravdu neobyčejně velké místnosti. Podobala se spíše jeskyni, na protilehlé straně byly obrovské dvojité dveře, a ty jako by se styděly vpouštět dovnitř šedivé světlo, které ani tak neosvětlovalo, jako obviňovalo. Podlahu pokrývalo chaotické seskupení prázdných věšáků na šaty a beden určených k převozu různých věcí. Na jednom místě kapala ze stropu voda a na zemi se vytvořila louže, která se pomalu vsakovala do lepenkových krabic.

„To jsou celí oni, tam vpředu se vším tím pozlátkem a noblesou a vzadu je to samej neřád a brak, je to tak, drahoušku?“ ozval se hlas ze tmy. „Vypadáte jako dáma, která pozná dobrou metaforu, když se jí dívá přímo do tváře.“

„No, nějak tak,“ zabručela Gustýna. „A kdo se mě to vlastně ptá?“

V temném šeru se na okamžik rozzářilo a zase zhaslo oranžové světélko. Ve stínech někdo kouřil cigaretu.

„Je to pokaždý stejný, drahoušku. Kdyby se udělovala cena té ošklivé straně věcí, tak by byla o první místo pěkná pranice. Já v životě viděl hezkou řádku míst a všechny měly stejný věže a prapory vpředu a tmavý kumbály pro služebný a kapající vodovodní potrubí vzadu. Chtěla byste dolít? Nemůžete se tady toulat s prázdnou sklenicí, to byste byla nápadná.“

V chladnějším vzduchu se cítila lépe. V ruce pořád ještě držela sklenku. „Co je to za pití?“

„No, kdyby to bylo někde jinde, tak by to nejspíš bylo to nejlevnější sycený víno, který byste klidně mohla cedit přes ponožku, ale madam nešetří, takže to je pravý šampaňský.“

„Cože? Já si myslela, že to pijí jen nóbl lidé!“

„To ne, jen lidi, kteří mají peníze, drahoušku. Občas je to totéž.“

Podívala se zblízka a zalapala po dechu. „Cože? Vždyť vy jste Pepe.“

„To jsem já, drahoušku.“

„Ale vy nejste tam… to…“ Zamávala zuřivě rukou.

„Mám už padla, zlato. Už si nemusím dělat starosti s tím… tam…“ zamával rukou stejně zuřivě. „Mám tady láhev jen pro sebe. Chcete se ke mně přidat?“

„No, spíš bych se tam měla vrátit a –“

„Proč? Abyste se kolem ní točila jako stará slepice? Nechte ji být, má milá. Je to kachna, která konečně objevila vodu.“

Pepe v tom šeru vypadal vyšší. Možná to bylo i způsobem, jak mluvil, a tím, že přestal komicky mávat rukama. Kromě toho každý, kdo stál vedle madam Šarmánové, vypadal menší. Byl ale pružný a ohebný, jako tvor, který je samá šlacha.

„Ale mohlo by se jí stát cokoliv!“

Pepe v úsměvu zablýskl zuby. „Mohlo, ale asi nestane. Přísahám, mikroužkovou zbroj jsme prodali především díky ní, o tom není nejmenších pochyb! Řekl jsem madam, že z ní mám velmi dobrý pocit. Ta má před sebou skvělou kariéru.“

„Ale ne, ona má dobrou a pravidelnou práci v Noční kuchyni Univerzity. Pracuje tam se mnou,“ protestovala Gustýna. „Nemá tam sice nejvyšší plat, ale dostává ho pravidelně každý týden a na dřevo, a není důvod, proč by se toho měla vzdát, jen co se objeví něco lepšího.“

„Tak Dollyiny sestry, co? No, to zní skoro jako oblast kolem Bobtnavé ulice,“ řekl Pepe. „Skoro bych se vsadil! No, není to tam tak zlý, pokud si vzpomínám. Moc mě tam netloukli, ale večer byl člověk stejně namydlenej a ve smrdutým krabím kýblu.“

Gustýnu to mírně zaskočilo. Čekala zlost nebo blahosklonnost, ale rozhodně ne tenhle krátký jízlivý úsměv.

„Na trpaslíka z Überwaldu toho o našem městě víte hodně, to vám tedy řeknu.“

„Ne, drahoušku. Na kluka od Parlamentní prachovky toho vím hodně o Überwaldu,“ odpověděl klidně Pepe. „Abych byl úplně přesný, tak ze Starosýrný uličky. Já jsem zdejší mládenec. Nebyl jsem vždycky trpaslík, abyste věděla. Prostě jsem se k nim přidal.“

„Cože? To se dá?“

„Víte, ne že by se tím nějak chlubili. Ale jo, když znáte ty správný lidi. A madam o nich právě ví, pch, ví o těch správnejch lidech věci, to byste se divila. Nebylo to těžký. Musel jsem jenom uvěřit na některý věci, je pár zásadních pravidel, který je třeba dodržovat, a samozřejmě se musím držet stranou od toho prevíta chlastu –“ krátce se zasmál, když viděl, jak její pohled sklouzl ke sklenici v jeho ruce, a pokračoval: „Jste moc rychlá drahoušku, chtěl jsem právě dodat ‚když pracuju‘, a mám dobrou práci, to zase jo. Nezáleží na tom, jestli stavíte podpěry v důlní klenbě nebo nejtujete živůtky, když je při tom člověk naloženej v kořale, je to zatracená pitomost. A poučení z toho všeho je, že buď se včas vzpamatujete a chytíte života, nebo holt zůstanete namydlená v tom podělaným krabím kýblu.“

„No, ano, vám se to hezky mluví,“ odsekla popuzeně Gustýna a přemýšlela, co s tím vším má co dělat nějaký zatracený kýbl. „Jenže ve skutečném životě mají lidé své zodpovědnosti. My neděláme skvělé práce za skvělé peníze, ale věci, které lidi potřebují! Já osobně bych se styděla, kdybych prodávala boty za čtyři sta tolarů za pár, které si mohou dovolit jen ti bohatí. K čemu je to dobré?“

„No, především musíte připustit, že to dělá z bohatých lidí méně bohaté lidi,“ ozval se jí za zády čokoládový hlas madam Šarmánové. Jako mnoho objemných lidí se dokázala pohybovat stejně tiše jako balón, který připomínala. „To není špatný začátek, nemyslíte? A větší část z těch peněz jde na platy horníků a kovářů. Prostě se točí dokola.“

Se sklenicí v ruce těžce dosedla na jednu z beden. „Tak touhle dobou už jsme většinu z nich dostali z domu,“ řekla a volnou rukou zalovila uvnitř svého rozměrného hrudního kyrysu. Vytáhla odtamtud silný štůsek papírů.

„Chtějí to všichni nejznámější prodejci a každý to chce do výhradní distribuce a my budeme potřebovat další kovárnu. Zítra zajdu do banky.“ Odmlčela se a znovu zalovila v hlubinách objemného živůtku. „Jako trpaslík jsem byla vychována v přesvědčení, že zlato je jediná správná měna,“ řekla a odpočítala několik šustivých bankovek, „ale musím přiznat, že tyhle papírové věcičky jsou mnohem teplejší. Tady je padesát tolarů pro Julii, pětadvacet ode mě a pětadvacet od šampaňského, které se cítí opravdu šťastné. Julie řekla, abych to dala vám, že se o to postaráte.“

„Slečna Gustýna si myslí, že svedeme její drahou přítelkyni na celoživotní dráhu nemorálního hříchu a morální zpustlosti,“ řekl Pepe.

„No ne,“ podivila se madam. „To je mi ale nápad. Bohužel, já už si vůbec nepamatuju, kdy naposled jsem provedla nějaký nemorální hřích.“

„V úterý,“ řekl Pepe.

„Celá krabice čokoládových bonbónů není nemorální hřích. Kromě toho jsi mi vytáhl kartónovou přepážku mezi patry, což mě zmátlo. Neměla jsem v úmyslu sníst to nejnižší patro. Bylo to od tebe prakticky zákeřné ublížení na těle.“

Pepe si odkašlal. „Myslím, že tu naši normální dámu trochu děsíme.“

Madam se usmála. „Gustýno, vím, co si myslíte. Myslíte si, že jsme párek zlých klaunů, kteří se opíjejí ve světě zrcadel a mlhy. To je sice právě v téhle chvíli dost přesné, ale dnešní den byl také závěrem celoroční těžké práce, abyste věděla.“

A hašteříte se jako dvojice starých manželů, pomyslela si Gustýna. Bolela ji hlava. Neměla zkoušet to krysí ovoce, bylo to z toho, tím si byla jistá.

„Ráno ukážu všechny ty objednávky šéfovi Královské banky a požádám ho o spoustu peněz. Když nám věří on, nemohla byste nám věřit i vy? My prostě Julii potřebujeme. Ona jednoduše… září.“

A vy dva se držíte za ruce. Opravdu pevně. V Gustýně prasklo něco měkkého.

„Dobrá, podívejte,“ začala. „Uděláme to takhle. Julča se se mnou dnes v noci hezky vrátí domů, aby si to všechno srovnala v hlavě. A zítra… no, uvidíme.“

„Víc po vás ani nemůžeme chtít, že?“ řekla madam a poklepala Gustýnu po koleni. „Víte, Julie vás má za něco jako bohyni. Řekla, že nemůže nic dělat, dokud jí to nedovolíte. A přitom vyprávěla všem těm dámám z nejvyšší společnosti o vašich úžasných koláčích.“

„Ona mluvila s těmi nóbl dámami?“ ujišťovala se Gustýna v úžasu promíchaném s obavami a zabarveném trochou nevěřícnosti.

„Jistě. Všechny se chtěly podívat na mikroužkovou zbroj zblízka a ona s nimi jen tak nezávazně a vesele žvatlala. Líbilo by se vám to. Myslím, že jim ještě nikdo v životě neřekl ‚Čágo, holky, to je hlína, co?‘“

„To ne! Omlouvám se!“

„A proč? Jim se to hrozně líbilo! A podle všeho dokážete zapéct nakládané cibulky do masového koláče tak, že zůstanou křupavé.“

„To jim řekla?“

„Mimo jiné. Myslím, že jsou všechny rozhodnuté požádat své kuchaře, aby to zkusili.“

„Pch. Nikdy nezjistí, jak na to,“ řekla Gustýna spokojeně.

„To říká Lia taky.“

„My… většinou jí říkáme Julie,“ řekla Gustýna.

„Požádala nás, abychom jí říkali Lia,“ řekla madam Šarmánová. „Je v tom nějaký problém?“

„No, hm, vlastně ani ne,“ začala Gustýna nešťastně.

„Tak pak je to tedy v pořádku,“ přikývla madam, která očividně věděla, kdy si nevšímat jemných náznaků. „Takže my ji teď vyrveme z obklíčení jejích nových přátel a vy můžete dohlédnout na to, aby se pořádně vyspala.“

Ozval se smích a do šeré místnosti, která byla něco jako porodní babičkou krásy, proudily dívky, které pomáhaly s přípravami, a nejhlasitěji se mezi nimi smála Julie. Když uviděla Gustýnu, přestala se smát, vrhla se k ní a objala ji. „Poslyš, Týno, není to úžasný? Je to jako pohádka!“

„Ano, možná, že ano,“ řekla Gustýna, „ale ne všechny pohádky mají šťastné konce. Pamatuj si, že ještě pořád máš slušné zaměstnání, a k tomu si ještě můžeš pravidelně odnést spoustu zbytků! To bys neměla jen tak házet za hlavu.“

„Ne, to by měla hodit hodně velkou silou a co nejdál,“ ozval se Pepe. „Podívejte, co to má být? Pohádka o Popelce? Někdo mávnul kouzelnou hůlkou, celý dvůr jásá, tucet překrásných princů chce podepsat smlouvy jen proto, aby si mohli čichnout k jejímu střevíčku, a vy chcete, aby se vrátila zpátky přebírat hrách a popel?“

Rozhlédl se po jejich nechápavých tvářích. „Dobrá! Možná, že jsem to neřekl zvlášť jasně, ale doufám, že jste stačili sledovat nit? Tohle je velká šance! Tak velká, že větší se těžko naskytne. Cesta ven z kýblu!“

„Myslím, že my teď půjdeme domů,“ odpověděla Gustýna škrobeně. „Pojď, Lio.“

„Vidíte?“ řekl Pepe, když byly pryč. „To je ten krabí kýbl.“

Madam nahlédla do láhve, aby zjistila, jestli tam, proti veškeré pravděpodobnosti, nezůstala ještě jedna sklenka. „Víš, že ona tu dívenku víceméně vychovala? Lia udělá, co jí řekne.“

„Není to ale strašná škoda?“ zabručel Pepe. „Nevzít svět útokem, zůstat tady a dál péct koláče? Myslíš, že to je nějaký život?“

„Někdo koláče péct musí,“ řekla madam s chladnou logikou, kterou přímo provokovala.

„Jasně, do hajzlu! Ale ať to nedělá ona! Ona ne. A za zbytky? To ne!“

Madam Šarmánová zvedla další prázdnou láhev. Věděla, že je prázdná, protože stála Pepemu na dosah a bylo to na konci dlouhého a namáhavého dne, ale ona ji stejně prohlédla, protože žízeň nevysychá.

„Hm. Možná, že k tomu nedojde,“ řekla. „Mám pocit, že slečna Gustýna začne přemýšlet. Víš, za tím smutným kabátem a nevkusnými botami se ukrývá velmi schopný mozek. Dnešek může být jeho šťastným dnem.“

~~~

Výsměšek s rozevlátým rouchem procházel chodbami Neviditelné univerzity. Měl dlouhý krok a Rozšafín, pokud za ním nechtěl zaostávat, musel každou chvilku poněkud komicky popoběhnout. Podobal se díky tomu tak trochu spěchajícímu krabovi. Zápisník si při tom obranným gestem tiskl na prsa. „Vy víte, arcikancléři, že jsme se dohodli, že to nebude použito k jiným než k výzkumným účelům. Vy sám jste tu vyhlášku podepsal.“

„To jsem udělal? Nějak si to nepamatuju, Ctibume.“

„Já si to ale pamatuji zcela jasně, pane. Bylo to hned po té události s mistrem Floribundou.“

„A to byl který?“ hodil přes rameno Výsměšek a kráčel dál cílevědomě vpřed.

„To byl ten, co byl zbytečně zvědavý, a když dostal hlad, požádal Kabinet o chlebíček se slaninou, aby viděl, co to udělá.“

„Měl jsem dojem, že všechno, co se z Kabinetu vytáhne, se do něj musí nejpozději do 14 hodin a 14 vteřin vrátit zpět?“

„Ano, pane. Tak to je, ale Kabinet má navíc další podivná pravidla, kterým zatím tak docela nerozumíme. No, mistr Floribunda se pak hájil tím, že si myslel, že se tohle čtrnáctihodinové pravidlo na chlebíčky se slaninou nevztahuje. Také o tom nikomu neřekl, a tak studenti v jeho patře zjistili, že se něco děje, až když o nějakých čtrnáct hodin později zaslechli výkřiky.“

„Opravte mě, jestli se mýlím,“ odpověděl arcikancléř a jeho kroky dál tiše a rychle dopadaly na dlaždice, „ale nebyl by ten chlebíček tou dobou už dávno stráven?“

„Ano, pane. Jenže se stejně sám od sebe vrátil, abychom tak řekli, zpět do Kabinetu. Byl to velmi zajímavý objev. Nevěděli jsme, že se něco takového může stát.“

Výsměšek se zastavil a Rozšafín Ctibum mu narazil do zad. „A co se mu přesně stalo?“

„No, jistě byste nestál o to, abych vám to nakreslil, pane. Ale dobrá zpráva je, že už brzo bude schopen vstát z kolečkového křesla. Pokud vím, vlastně už s pomocí hole docela dobře chodí. Jak ho potrestáme, je ovšem na vás, arcikancléři. Desky s tím případem máte na stole, samozřejmě s povážlivým množstvím ostatních dokumentů.“

Výsměšek znovu vykročil kupředu. „Udělal to kvůli tomu, aby viděl, co to udělá, že je to tak?“ zeptal se vesele.

„Tak to říkal, pane,“ odpověděl Ctibum.

„A to bylo proti mým výslovným příkazům, je to tak?“

„Ano. Rozhodně a nepochybně, pane,“ souhlasil okamžitě Rozšafín, který znal svého arcikancléře a už začínal tušit, k jakému konci se celá věc bere. „A proto musím trvat na tom, že byl –“ Znovu do Výsměška vrazil, protože arcikancléř zastavil před velkými dveřmi, na nichž byl velký rudý nápis, který pravil:

„Z této místnosti nesmí být odnesen žádný předmět bez výslovného povolení arcikancléře Vzoromila Výsměška. Rozšafín Ctibum v. z.“

„To jste za mě podepsal vy?“ zajímal se Výsměšek.

„Ano, pane. Vy jste byl v té době příliš zaměstnaný a na znění příkazu jsme se dohodli.“

„No, dobře, samozřejmě, ale nemyslím, že byste tady měl jen tak kdeco vézetovat. Pamatujte, co o NU řekla ta mladá dáma.“

Rozšafín vytáhl velký klíč a odemkl dveře. „Mohl bych vám, arcikancléři, také připomenout, že jsme se rovněž shodli na moratoriu na používání Kabinetu kuriozit, dokud nevyčistíme budovu alespoň od části zbytkové magie. Jak se zdá, pořád ještě jsme se nezbavili té olihně.“

„Vážně jsme se dohodli, pane Ctibume,“ řekl Výsměšek a prudce se obrátil k mladšímu mágovi, „nebo jste si to odsouhlasil sám se sebou a mě jste při tom zase vézetoval?“

„No, pane, já jaksi… é… věřím, že jsem pochopil podstatu vašeho myšlení a postupoval v jeho duchu.“

„A já věřím, že pochopíte, že teď postupujeme v duchu ryzího výzkumu,“ zavrčel Výsměšek. „Je to výzkum, jehož cílem je zjistit, jak bychom mohli zachránit naše sýrové prkénko. Mnozí by vám jistě potvrdili, že většího a vznešenějšího cíle není. A co se týče mladého Floribundy…“

„Ano, pane?“ řekl Rozšafín unaveně.

„Povyšte ho. Ať už je zařazen v kterémkoliv stupni, o jeden stupeň ho povyšte.“

„Obávám se, že to vyšle špatné signály, pane,“ pokusil se ještě Rozšafín.

„Ale naopak, pane Ctibume. To je přesně to správné poselství ke studentské veřejnosti.“

„Ale mohl bych zdůraznit, že neuposlechl výslovných příkazů?“

„Správně. Ukázal nezávislé myšlení a jistý díl osobní odvahy, a díky tomu, že to udělal, dodal cenné údaje, které nám napomohou pochopit podstatu Kabinetu.“

„Ale, pane, mohl při tom zničit celou Univerzitu.“

„Správně, a v tom případě by byl příkladně potrestán, pokud bychom z něj ovšem něco našli. Jenže se to nestalo, neudělal to, protože měl štěstí, a my mágy, kteří mají štěstí, potřebujeme. Na můj přímý příkaz ho povyšte a žádné vézetování, jasné? A mimochodem, jak hlasité byly ty jeho výkřiky?“

„No, ten první mu vytryskl přímo ze srdce a byl tak upřímný, že začal existovat nezávisle na něm a zněl ještě dlouho po tom, co Floribundovi došel dech. To ta zbytková magie. Ten výkřik jsme pak museli zamknout v jednom z přilehlých sklepení.“

„A řekl něco o tom, jaký ten chlebíček byl?“

„Cestou dovnitř nebo cestou ven, pane?“ upřesňoval jeho otázku Rozšafín.

„Cestou dovnitř stačí,“ odpověděl Výsměšek. „Mám dost živou představivost.“

„Řekl, že to byl ten nejlepší slaninový chlebíček, jaký kdy jedl. Byl prý to ten slaninový chlebíček, o kterém sníte, když slyšíte slova slaninový chlebíček, ale který nikdy opravdu nedostanete.“

„S hnědou omáčkou?“ zajímal se Výsměšek.

„No jistě. Jak se zdá, tak to byl nejlepší slaninový chlebíček všech slaninových chlebíčků, prostě ten, v jehož stínu končí všechny ostatní slaninové chlebíčky.“

„Jak se zdá, tak pro něj to skutečně málem konec byl. Poslyšte, ale tohle je přece jedna z těch věcí, které už o Kabinetu víme, ne? Že vždycky dodá dokonalý exemplář?“

„Abych se přiznal, docela jistě toho víme jen velmi málo,“ zasmušil se Rozšafín. „Víme, že to nepojme nic většího, než co by se vešlo do krychlového prostoru se stranou o délce 35,9 centimetrů, že přestane pracovat, když se do něj z něj předtím vyjmutý neorganický objekt nevrátí do 14. hodiny a 14. vteřiny, a že nic, co obsahuje, není růžové. Bohužel ale nevíme, proč tomu tak je.“

„Ale slanina je každopádně organického původu, pane Ctibume,“ upozornil Výsměšek.

Rozšafín si těžce povzdechl. „Ano, arcikancléři, ale proč to tak je, to taky nevíme.“

Arcikancléři se ho konečně zželelo. „Možná to byl jeden z těch opravdu křupavých,“ navrhl laskavě. „Takový ten, co můžete prakticky rozmáčknout v prstech. To mám u slaninových chlebíčků rád.“

Dveře se otevřely, a tam stál. Malý, ve středu neobyčejně rozlehlé místnosti.

Kabinet kuriozit.

„Opravdu si myslíte, že je to moudré, arcikancléři?“

„Samozřejmě, že není,“ odpověděl Výsměšek. „A teď mi najděte fotbalový míč.“

Na jedné stěně visela bílá maska, podobná těm, které se nosí na karneval. Rozšafín se k ní obrátil. „Hexi, najdi mi, prosím tě, míč vhodný na fotbal.“

„Ta maska je nová?“ zajímal se Výsměšek. „Měl jsem dojem, že Hexův hlas se přenáší blabolovým prostorem?“

„Ano, pane. Prostě a jednoduše vychází ze vzduchu. Jenže z nějakého důvodu se člověk cítí lépe, když má k čemu mluvit, víte?“

„A míč jakého tvaru si na fotbal přejete?“ řekl Hex hlasem hladkým jako výběrové máslo. „Oválný, nebo kulatý?“

„Kulatý,“ odpověděl Rozšafín.

Kabinet se okamžitě otřásl.

Ta věc dělala Výsměškovi vždycky starosti. Tak především, vypadala příliš mazaně. Zdálo se, jako by říkala: „Vy nevíte, co děláte. Používáte mě jako nějakou loterii a vsadila bych se, že nemáte ani nejmenší představu o tom, kolik nebezpečných věcí se může ukrývat v krychli o straně třicet pět celých devět centimetrů.“ Výsměšek na to často myslel, většinou ve tři hodiny ráno, a nikdy do té místnosti nevstupoval, aniž by měl v kapse jako pojistku několik zaklínadel, která kontrolovala množství zbytkové energie a udržovala ho na subkritické výši. A navíc tady byl ten Sráž… No, doufejme v to nejlepší a připravme se na nejhorší, to byl způsob, jak se k podobným věcem stavěli na NU.

Vyjela jedna zásuvka, a ta se vysouvala dál, až se její čelo dotklo zdi a zmizelo v ní. Pokračovala ve vysouvání do pohostinné sady nějakých jiných rozměrů, protože mimo místnost se zásuvka nikdy neobjevila, bez ohledu na to, jak často a kam jste se dívali.

„Dneska to jde velmi hladce,“ konstatoval, když odněkud zpod podlahy vybujela další zásuvka, přesně té samé velikosti, a začala se vysouvat ke vzdálené stěně.

„Ano. Mládenci na Prašnekově univerzitě objevili nový algoritmus pro ovládání vlnoprostorů ve vysokonapěťovém blabolu. Když překročí hranici 2 000 breptonů, funguje to podobně jako Kabinet.“

Výsměšek se zamračil. „To jste si právě vymyslel?“

„Ne, pane. Vymyslel to Karel Brepton z Prašnekovy univerzity. Je to prostředek, jak vyslovit 15 000 iterací do prvního negativního blabolu. A mnohem snadněji se to pamatuje.“

„Takže lidé, které z Prašnekovy univerzity znáte, vám posílají různé informace?“

„No… ano, pane.“

„Zadarmo?“

„Jistě, pane.“ Rozšafín vypadal překvapeně. „Volná výměna informací je středobodem výzkumu fyziky.“

„A tak jim zase na oplátku nějaké informace posíláte vy, že?“

Rozšafín si povzdechl. „Samozřejmě.“

„Nemyslím, že bych s tím mohl souhlasit,“ zasmušil se Výsměšek. „Jsem pro sdílení informací za předpokladu, že se oni dělí o to, co vědí, s námi.“

„Rozumím, pane, ale obávám se, že jsme poněkud omezováni významem slova ‚sdílení‘.“

„Přesto…“ začal Výsměšek a zarazil se. Zvuk, který byl tak tichý, že ho téměř neslyšeli, náhle ustal. Kabinet kuriozit se složil zpět do sebe a změnil se v obyčejný kousek dřevěného nábytku uprostřed místnosti. Jak se na něj dívali, otevřela se přední dvířka, na podlahu dopadl hnědý míč a odrazil se od ní se zvukem, který více méně zněl jako bummpin! Výsměšek k míči došel, zvedl ho a začal ho obracet v rukou.

„Zajímavé,“ prohlásil po chvilce a udeřil s ním o podlahu. Míč mu vyskočil nad hlavu, ale arcikancléř ho v pádu rychle zachytil. „Znamenité,“ zabručel spokojeně. „Co si o tom myslíte vy, Ctibume?“ Vyhodil míč do vzduchu a kopnutím ho poslal přes celou místnost. Míč se odrazil od protější stěny a vrátil se k Rozšafínovi, který ho k vlastnímu překvapení zachytil.

„Vypadá, jako kdyby byl živý,“ řekl Rozšafín, pustil míč na zem a pokusil se do něj kopnout. Míč odletěl.

Rozšafín Ctibum byl typický a stoprocentní příklad držitele předlouhé omluvenky, kterou mu napsala jeho teta, v níž žádala, aby byl omluven ze všech fyzických aktivit, především tělesného cvičení, a to na základě toho, že trpí atletickým uchem, roztroušeným astigmatismem, bzíkavým nosem a bloudivou slezinou. On sám otevřeně připustil, že by raději běžel deset mil, přeskočil dvoumetrovou bránu a vylezl na vysoký kopec, než by se zúčastnil jakékoliv atletické aktivity.

Míč mu ale zpíval. Zpíval mu bummpin!

O několik minut později spolu s Výsměškem vešli do Velké síně a cestou si občas udeřili míčem o dlaždice. Na tom zvuku bummpin! bylo něco, co ve vás vyvolávalo touhu uslyšet ho znovu.

„Víte, Rozšafíne, myslím, že jste to všechno dělal špatně. Mezi nebem a Plochou je mnohem více věcí, než se nám kdy zdálo v našich úvahách.“

„Asi ano, pane. Ale já těch věcí ve své filozofii moc nemám.“

„Je to všechno v tom míči,“ pokračoval Výsměšek, znovu udeřil míčem prudce o podlahu a v letu jej zachytil. „Zítra ho sem doneseme a uvidíme, co se stane. Vy jste do toho míče skvěle kopl, pane Ctibume, a přece, jak jste sám připustil, jste nemehlo a sportovní antitalent.“

„Ano, pane, a taky poleno a jsem pyšný na to pojmenování. Možná bych vám měl připomenout, arcikancléři, že ta věc nesmí strávit mimo Kabinet příliš dlouho.“

Bummpin!

„Ale můžeme ho okopírovat, ne?“ řekl Výsměšek. „Je to jen kůže sešitá dohromady, a ta nejspíš chrání nějaký měchýř. Vsadil bych se, že by pro nás něco takového dokázal vyrobit každý šikovný řemeslník.“

„Cože? Teď?“

„Světla v ulici Mazaných řemeslníků nikdy neuhasínají.“

To už byli nazpět ve Velké síni a Výsměšek se začal rozhlížet. Jeho zrak se zastavil na dvou postavách tlačících vozík naložený svíčkami. „Vy tam, mládenci, ke mně!“ zvolal. Vozík se zastavil a obě postavy vykročily k Výsměškovi. „Tady pan Ctibum by potřeboval, abyste pro něj zaběhli něco vyřídit. Je to hodně důležité. Jak se jmenujete?“

„Haštal Nejspíš, šéfe.“

„Sráž, arcikancléři.“

Výsměškovy oči se zúžily. „Aha, ano… Sráž,“ zabručel a připomněl si zaklínadla, která měl v kapse. „Svíčkař – okapal, že? No, tak teď můžete být opravdu užiteční. Tak, a teď vy, pane Ctibume.“

Rozšafín Ctibum pozvedl míč. „Máte někdo představu o tom, co je tohle?“

Sráž mu vzal kulatou věc z rukou a několikrát s ní udeřil o dlaždice.

Bummpin! Bummpin!

„Ano. Vypadá to jako jednoduchá koule, i když bych řekl, že přesně technicky vzato je to komolý dvacetistěn, vytvořený sešitím jistého počtu pěti a šestiúhelníků z pevné kůže, a šití znamená otvory a otvory znamenají narušení vzduchotěsnosti… Aha, tady je šněrování, vidíte? Uvnitř musí být nějaký měchýř – nejspíše zvířecí. Je to míč, řekl bych, vyrobený tak, aby byl lehký a pružný, jakási duše obšitá kůží, jednoduchý a elegantní.“ S těmi slovy podal míč nazpět Rozšafínovi, který stál a poslouchal ho s ústy dokořán.

„Vy znáte všechno, pane Sráži?“ řekl nakonec s jízlivostí rozeného pedagoga.

Srážova odpověď byla soustředěná, a než promluvil, uběhla poměrně dlouhá chvíle. „Nejsem si jistý celou řadou podrobností, pane.“

Rozšafín za sebou zaslechl uchechtnutí a cítil, jak rudne. Stal se terčem drzosti, a ještě ke všemu na něj byl drzý obyčejný okapal, i když Sráž byl jedním z nejnesystematičtěji vzdělaných lidí, s jakými se kdy setkal.

„Nevíte náhodou, kde by nám podle toho vyrobili kopii?“ zeptal se zbytečně nahlas Výsměšek.

„Myslím, že ano,“ přikývl Sráž. „Řekl bych, že tady bude nejlepší použít trpasličí gumu.“

„Na Staroobuvnický je spousta malovanejch s fajfkou, který by jeden zmákli, šéfe,“ vmísil se jim do hovoru Haštal. „Na tydle věci sou fakt dobrý, akorát to bude třeba zacálovat na dřevo, to voni dycky chtěj – zacálovat na prkno. Když jednáte s trpaslíkama, nic na úvěr, žádný dluhy.“[23]

„Dejte těm mladým gentlemanům laskavě pětadvacet tolarů, pane Ctibume, ano?“

„To je spousta peněz, arcikancléři.“

„Ano, to sice je, ale jak víte, trpaslíci, i když jsou solí země, nemají velké pochopení pro malá čísla, a já bych to chtěl opravdu rychle. A co se týče peněz, jsem si jistý, že pánům Nejspíšovi a Srážovi mohu plně důvěřovat, je to tak?“ řekl žoviálně, ale jeho slova měla jakýsi neurčitě ostrý přízvuk. Alespoň Hašt to pochopil velmi rychle. Věděl, že mu mág může důvěřovat, hlavně kvůli tomu peklu, které by mu takový mág dokázal připravit, kdyby byla jeho důvěra zklamána.

„Nám můžete fakt věřit, šéfe.“

„Ano, já si také myslím, že mohu,“ přikývl Výsměšek.

Když byli pryč, ozval se Rozšafín: „Vy jim vážně věříte natolik, že jste jim dal do ruky pětadvacet tolarů?“

„Jakpak by ne?“ odpověděl mu mírně rozjařeně Výsměšek. „Bude zajímavé pozorovat, co z toho vzejde.“

„Ale přesto, pane, musím říci, že to rozhodně nebylo prozíravé.“

„Děkuji vám za vaše mínění, pane Ctibume, ale mohl bych vám opatrně připomenout, kdo je tady šéf?“

~~~

Gustýna s Julií tentokrát jely domů trollobusem, což byla další velká extravagance, ale Gustýna s sebou nesla víc peněz, než kdy v životě viděla pohromadě. Přesně alá madam si nacpala bankovky za živůtek a teď měla dojem, že vyzařují své vlastní teplo. Na trollovi byl člověk v bezpečí. Pokud by chtěl někdo přepadnout trolla, musel by k tomu použít přinejmenším dům na klacku.

Julie mlčela. To dělalo Gustýně starosti, čekala, že kamarádka bude bublat jako fontána, do níž někdo upustil krabici mýdlových vloček. To ticho ji znervózňovalo.

„Poslyš, já vím, že tam byla fůra legrace,“ řekla Gustýna po chvíli, „ale předvádění oblečení přece není žádná pořádná práce, nemyslíš?“ Ne. Pořádná práce se vyplácí mnohem míň, pomyslela si.

Odkud se to ozvalo? Julie ani neotevřela pusu a troll byl pořád ještě pokrytý horským lišejníkem a měl omezený jednoslabičný slovník. To já, pomyslela si. Je to o snech, že? Ona je sen. Troufla bych si říct, že mikroužková zbroj je dobré zboží, ale ona dokázala, že doslova zazářilo. Co můžu říct? Pomáhej v kuchyni. Jsi užitečná a prospěšná, alespoň když nesníš s otevřenýma očima, ale nedokážeš udělat účty ani naplánovat týdenní menu. Co beze mě budeš dělat? Jak budeš žít daleko odsud, v těch zvláštních a vzdálených částech světa, kde žijí ti podivní lidé?

„Musím ti zřídit bankovní konto,“ řekla nahlas. „Bude to takové naše malé tajemství, ano? Skvělý základ do budoucího začátku.“

„A když táta o těch penězích nebude vědět, tak mě o ně neobere a všechny je neprožene močákem,“ řekla Julie a podívala se do vážné nevýrazné trollí tváře. Kdyby Gustýna věděla, jak říci Pas devant le troll, byla by to řekla. Ale byla to pravda: Pan Stolipný trval na tom, aby se všechny rodinné peníze daly dohromady, a on že bude držet bank. Tenhle pro něj tak příjemný pramen financí pak většinou přesměroval do společnosti svých přátel v baru U krocana a zeleniny, a nakonec ho vypustil na zem v jedné z těch temných páchnoucích uliček za barem.

„No, já bych to tak přesně neřekla.“

~~~

Bummpin! Bummpin!

Nový míč – to byl zázrak, nic jiného. Odrážel se do Haštovy nastavené čekající ruky, jako kdyby měl vlastní vůli. Dvakrát zariskoval a na zkoušku do něj kopl, jinak ho nesl v rukou, ale i tak už se za ním, Srážem a míčem začínal tvořit hlouček zvědavých uličníků, které by byl samozřejmě ani teď, ani v budoucnosti raději neviděl.

„Seš si jistej, že víš, jak to funguje?“ obrátil se znovu ke Srážovi.

„Ale samozřejmě, pane Hašte. Je to mnohem jednodušší, než to vypadá, i když ty mnohoúhelníky dají trochu práce, ale celkově to –“

Na Haštovo rameno dopadla těžká ruka. „Ale, ale, to je Haštal Nejspíš,“ ozval se Tónyho hlas, „a ten jeho skřeti kamarádíček, co se dá zabít skoro stejně těžko jako šváb. Něco se peče, co, Hašte? A ty mi tady vyklopíš, co to je. Hele, co to neseš?“

„Dneska ne, Tóny,“ odpověděl Haštal a ustoupil. „Máš štěstí, žes neskončil v Pakráci a že ti mistr Napravovač nemusel vzít míru na konopnou kravatu.“

„Mně?“ odpověděl Tóny s nevinným výrazem. „Já nic neudělal! Nemůžeš na mě házet to, co udělalo to vylízaný pako Stolipnejch. Ale hele, něco se děje s fotbalem, že jo? Vetinari to chce nějak pohnojit.“

„Nech to bejt, jo?“ řekl Haštal.

Za Tónym se tentokrát shromáždil větší dav než obvykle. Bratři Stolipní měli sice alespoň tolik rozumu, že v posledních dnech prakticky nevycházeli, ale takoví jako Tóny vždycky našli nějaké nohsledy, kteří je následovali. Jak skoro všichni říkali, bylo lepší stát za Tónym, než před ním. A u Tónyho člověk nikdy nevěděl, co mu přelétne přes –

Na světle se zableskla jeho krátká těžká šavle. To byl celý Tóny. Ať už to bylo cokoliv, co v něm drželo na uzdě tu primitivní zvířecí zuřivost, mohlo to ve zlomku vteřiny povolit. Právě jako teď. A tady letěla vzduchem čepel, na níž byla velmi krátkými slovy vypsána celá Haštalova budoucnost. Jenže čepel se zastavila v polovině cesty a Srážův hlas řekl: „Jsem si jistý, že bych dokázal stisknout tak silně, Tóny, že bych ti rozdrtil všechny kosti. V lidské ruce je celkem dvacet sedm kostí a vím, že mi stačí ještě trochu přitlačit, a ani jednu z nich už nikdy nebudeš moci použít. Na druhé straně bych ti rád dal možnost, abys přehodnotil plán svých nejbližších akcí.“

Tónyho tvář byla směsicí barev – byla bílá tak, až byla skoro modrá, a k tomu plná rudé zuřivosti. Pokoušel se vytrhnout, ale Sráž stál klidně na místě a nepohnul se ani o kousek. „Na něj!“ zasípal Tóny k celému okolnímu světu.

„Mohl bych vám, gentlemani, s politováním připomenout, že mám ještě druhou ruku?“ řekl Sráž.

Musel poněkud zesílit stisk, protože Tóny zaječel, jak se jeho dlaň začala drtit o rukojeť šavle.

Haštal dobře věděl, že Tóny nemá žádné kamarády, jen nohsledy. Ti se teď dívali na svého zničeného vůdce a dívali se na Sráže a viděli naprosto jasně nejen to, že má Sráž ještě jednu volnou ruku, ale také to, co s ní dokáže udělat. Nikdo se nepohnul.

„Dobrá,“ pokračoval Sráž. „Možná, že to všechno nebylo nic jiného než nešťastné nedorozumění. Prosím, pane Tóny, já teď uvolním svůj stisk, jen natolik, abyste mohl pustit svou zbraň.“

Tóny se znovu bolestivě nadechl, a šavle dopadla na dláždění. „A teď nás omluvte, prosím. Pan Hašt a já musíme odejít.“

„Vezmi tu zatracenou šavli! Nenechávej ten krám ležet na zemi,“ ozval se Haštal.

„Jsem si jistý, že pan Tóny za námi nepůjde,“ odpověděl mu Sráž.

„Ty ses fakticky zbláznil?!“ řekl Haštal. Sehnul se, sebral ze země šavli a řekl: „Jeho pusť a my se pohnem.“

„Dobře,“ přikývl Sráž. Asi musel stisknout ještě o něco víc, protože Tóny teď padl na kolena.

Haštal odtáhl Sráže pryč a táhl ho za sebou hustým městským davem. „To je Tóny!“ řekl a spěchal kupředu. „Od Tónyho nemůžeš čekat nějakou logiku! Nemůžeš čekat, že se poučí o ‚špatnosti svých cest‘! Když po tobě de Tóny, nehledej v tom žádnou logiku. Chápeš to? Nepokoušej se na něj mluvit, jako kdyby to byla lidská bytost. A teď se mě drž.“

~~~

Trpasličím obchodům se v té době dařilo dobře, hlavně proto, že pochopily první zákon obchodování, který zní: Já mám zboží na prodej a zákazník má peníze. Ty peníze bych chtěl mít já, jenže to bohužel znamená, že on musí dostat mé zboží. To je tedy důvod, proč také neřeknu „To ve výloze je poslední kousek, který máme, a nemůžu vám ho prodat, protože když to udělám, nikdo nebude vědět, že něco takového prodávám,“ nebo „No, víte, další pravděpodobně dostaneme začátkem týdne, přijďte se zeptat tak ve středu,“ ani „Nemůžeme toho mít pořád plné regály,“ natož „Mám už plné zuby toho, říkat pořád zákazníkům, že o ty věci není žádný zájem.“ Budu se snažit prodat všechno za jakoukoliv cenu, s výjimkou fyzického násilí, protože když to neudělám, zabírám v obchodě zbytečné místo.

Dunila Chrapohluš podle tohoto pravidla žil, ale lidi příliš rád neměl, což je bohužel trápení, kterým trpí mnoho z těch, kteří se musejí dlouho a pravidelně stýkat s obecnou veřejností, a ti dva lidé před jeho pultem ho znervózňovali. Jeden byl drobný a vypadal zcela neškodně, ale někde v Dunilově podvědomí, ukryto snad přímo v genech, se ozývalo něco, co ho znepokojovalo. Ten druhý vetřel– zákazník vypadal jako neškodný chlapec, a to znamenalo, že mohl každým okamžikem spáchat nějaký zločin.

Dunila se s celou situací vyrovnal tak, že předstíral, že nerozumí ani slovo z toho, co mu říkají, a neustále drmolil tiché nadávky v rodné trpasličtině. Nic celkem neriskoval. Trpasličtinu se učili jen členové Hlídky, a proto ho opravdu velmi zaskočilo, když ten, co vypadal tak nebezpečně neškodně, řekl mnohem lepší čalamádoskou trpasličtinou, než jakou by dnes dokázal mluvit Dunila sám: „Taková nevychovanost k přátelsky vystupujícímu cizinci zostouzí váš vous a maže psaná slova Takova, prastarý obchodníku.“

„Cos mu to řek?“ zeptal se Hašt, když začal Dunila chrlit početné omluvy.

„Vlastě nic, jen tradiční pozdrav,“ odpověděl Sráž. „Můžete mi podat ten míč, prosím?“ Uchopil míč a udeřil s ním o podlahu.

Bummpin!

„Vsadil bych se, že znáte tajemství výroby sířeného kaučuku?“

„Sířený Kaučuk? Tak se jmenoval… můj dědeček,“ vykoktal Dunila.

„No ne, tak to je opravdu dobré znamení,“ prohlásil Hašt rychle. Zachytil míč a znovu s ním udeřil o podlahu.

Bummpin!

„Dokázal bych nastřihnout a sešít ten vnější kožený plášť, jestli mi vy vyrobíte ten měchýř dovnitř,“ pokračoval Sráž, „a za ten vám zaplatíme patnáct tolarů a udělíme vám licenci, která vás bude opravňovat k výrobě tolika kusů, kolik si jen budete přát.“

„Vyděláte na tom jmění,“ povzbuzoval Haštal řemeslníka.

Bummpin! Bummpin! udělal míč a Haštal dodal: „A bude to Univerzitní licence. Nikdo by si nedovolil se do toho míchat.“

„Jak to, že víte o sířené gumě?“ řekl Dunila. Tvářil se jako někdo, kdo ví, že bojuje proti přesile, ale je rozhodnut bránit se do posledního dechu a nevzdat se bez boje.

„Protože král Rydzik Rydziksson věnoval před šesti měsíci lady Margolottě plášť ze sířené gumy a kůže a já si jsem jist, že chápu princip té věci.“

„Té? Temné lady? Ta dokáže zabít lidi pouhou myšlenkou!“

„Je to má přítelkyně,“ sdělil mu Sráž odměřeně, „a já vám pomůžu.“

~~~

Gustýna vůbec nechápala, proč dala trollovi dvě pence spropitného. Byl už starší a dost pomalý, ale polstrování měl čisté a pečlivě udržované a měl dvojitý deštník a pro trolla nebylo nijak lehké jít tak daleko, protože než pak z téhle oblasti zase odešel, pokryly ho dětské gangy graffiti až do pasu.

Když docházela ke svým dveřím, cítila, jak ji sledují neviditelné oči, ale bylo jí to jedno.

„Dobře,“ obrátila se k Julii. „Dej si dnes v noci volno, ano?“

„Vrátím se s tebou do práce,“ odpověděla k jejímu překvapení Julie. „Ty peníze potřebujeme a tátovi o těch padesáti toláčích říct nemůžu, že ne?“

Jak Julie pokračovala, došlo v Gustýnině hlavě k malé kolizi očekávání. „Máš pravdu, je to pravidelná práce a já bych si ji chtěla udržet a jsem tak vylízaná, že bych tu druhou práci určitě zbabrala. Víš, byla to psina a tak, ale pak jsem si řekla, že jsi mi vždycky dobře radila, a pamatuju si, jak jsi kopla do koulí Damiána Zamastila, když mě obtěžoval, a řeknu ti, musela to bej pecka, protože eště tejden chodil v předklonu. A navíc, kdybych s nima fakt vodjela, znamenalo by to vodejít z ulice, nechat tam tátu a naše kluky samotný. To mě fakt děsí. A taky jsi mi říkala, abych si dávala pozor na všechny ty pohádky, a máš recht, z půlky v tom lítají skřeti. A vůbec si nedokážu představit, co bych si počala, kdybys furt nebyla někde kolem, abys mě srovnala do latě. Ty seš slušná a správná. Vůbec si nepamatuju, že bys někdy nebyla nablízku, a když se jedna holka smála tvýmu starýmu kabátu, řekla jsem jí, že hrozně těžce pracuješ.“

Gustýna se zamyslela. Kdysi jsem tě dokázala přečíst jako otevřenou knihu – takovou, co má hodně obrázků a málo slov. A teď to najednou nedokážu. Co se to děje? Ty se mnou souhlasíš a já bych na to měla být pyšná, ale nejsem. Cítím se z toho nedobře, nevím proč, a to bolí.

„Možná by ses na to měla vyspat,“ řekla.

„Ne, to by se mi v tom akorát udělal zmatek, vím to.“

„Není ti nic?“ Uvnitř Gustýny něco křičelo.

„Je mi bezva,“ zavrtěla hlavou Julie. „Jo, byla to sranda a tak, ale je to pro nóbl holky, ne pro mě. Je to samej lesk blesk, nic, co bys mohla vzít do ruky. Zato koláč je koláč, no ne? To je něco. A kromě toho, kdo by se staral o tátu a naše kluky?“

Ne! Ne! Ne! křičel Gustýnin hlas v její vlastní hlavě. To ne! To nechci! Ale opravdu ne? Tak co jsem si myslela, že dělám, když jsem tady vedla všechny ty hloupé řeči? Dívá se na mě a já se snažila být pro ni co nejlepším příkladem! Proč? Protože jsem ji chtěla chránit! Je tak… zranitelná. Oh, proboha, já ji jen učila, aby byla mnou, a i to jsem pěkně zkazila!

„Tak dobrá, můžeš se se mnou vrátit.“

„A myslíš, že uvidíme tu slavnostní večeři? Náš táta o té hostině pořád mluví. Myslí si, že lord Vetinari je tam chce všechny povraždit.“

„A dělá to Patricij často?“

„Náš táta řiká, že jo, ale že se to tutlá.“

„Budou tam stovky lidí. To by potřebovalo spoustu tutlání.“ Ale jestli se mi nebude líbit, co tam uslyším, nebude na to stačit všechno tutlání na světě, pomyslela si.

~~~

Hašt se bezcílně potuloval obchodem, zatímco Sráž s trpaslíkem skláněli společně hlavy nad míčem. Z nějakého důvodu se ze střechy ozýval tichý skřípot. Znělo to jako drápky. Bude to nejspíš pták, pomyslel si. Ani Tóny by sem nelezl střechou. Byla tady ale ještě jedna nutkavá záležitost. Tohle místo přeci musí mít hajzlík, ne? Obchod měl samozřejmě zadní dveře, a ty rozhodně povedou do zadní uličky, a k čemu jsou dobré takové zadní uličky? Jen aby poskytly útulek spícím tulákům a aby vyhověly volání přírody. Pokud byl člověk kruťas, pak i na stejném místě.

Haštal si rozepnul opasek, zadíval se na špinavou zeď a nonšalantně upřel pohled vzhůru, jak to ostatně za podobných okolností dělá většina mužů. Jenže většina mužů v tom okamžiku nezírá do užaslých tváří dvou malých žen podobných ptákům, které stály… ne, hřadovaly na střeše. Ženy zaskřehotaly Skrríít! Skrríít! a odletěly do tmy.

Haštal se rychle a poněkud vlhce stáhnul zpět do obchodu. V tomhle městě denně přibývali nějací zatracení noví cizinci.

Čas kolem Haštala ubíhal pomalu a každá vteřina páchla sírou. Viděl Sráže okapávat svíčky, ale to bylo ve srovnání s rychlostí, s jakou Sráž nakrájel kůži na míč, hlemýždí tempo. To ho ale nijak neděsilo, to byl prostě Sráž. Co ho ale děsilo, bylo to, že Sráž nic neměřil. Nakonec už to Hašt nedokázal vydržet, zastavil se, opřel se o stěnu, ukázal najeden z mnohostranných kožených kousků a řekl: „Kolik to má stranu?“

„Čtyřicet šest a půl milimetru.“

„Jak to víš, kdyžs to neměřil?“

„Já to měřím, očima. Je to zkušenost. Dá se to naučit.“

„A díky tomu jsi hodnotný?“

„Ano.“

„A kdo to posuzuje?“

„Já.“

„Tak tady to máme, pane Sráži, ještě je to teplé,“ ozval se Dunila, který se vynořil odněkud ze zadní části krámu. V rukou držel něco, co vypadalo jako kus odebraný z nějakého zvířete, a člověk mohl jen v zájmu onoho zvířete doufat, že bylo mrtvé.

„Samozřejmě bych to dokázal mnohem lépe, jen kdybych měl víc času,“ pokračoval trpaslík, „ale když fouknete tady do té malé trubičky…“

Haštal to všechno pozoroval v neskrývaném úžasu, a najednou ho napadlo, že všechno, co ve svém životě udělal on, bylo pár svíček a spousta zmatků. Jakou měl asi cenu?

Bummpin! Bummpin!

Dva stejné rezonující míče, pomyslel si Haštal, ale když si Sráž a Dunila potřásli rukama, zatleskal, a zatímco oba spolupracovníci znovu obdivovali svou práci, sáhl do police za sebe, sebral tam dýku a vsunul ji do kapsy.

Nebyl zloděj. No, sem tam vzal kousek ovoce ze stánku, ale každý věděl, že to se jako krádež nepočítá, a vybrat kapsu nějakému bohatému frajerovi, to byl akt žádoucího přerozdělení finančních prostředků, to taky věděl každý… nebo když jste našli na ulici něco, co vypadalo, jako když to někdo ztratil, no, on by to nakonec stejně někdo sebral, tak proč ne vy?

Zbraně vás mohly zabít, často proto, že jste nějakou drželi v ruce. Jenže věci zacházely příliš daleko. Slyšel, jak Tónymu praskaly kosti, a Sráž ho srazil na kolena, a ani se při tom nezapotil. A existovaly dva důvody, proč udělat nějaká opatření hned tady a teď. První byl ten, že když už Tónyho složíte na zem, měli byste ho složit napořád, protože jinak se rozhodně vrátí a v koutku úst bude mít zaschlou stružku krve. Ten druhý, horší, spočíval v tom, že mu teď Sráž dělal mnohem větší starosti než Tóny. U Tónyho aspoň věděl, na čem je…

Každý s jedním míčem v rukou spěchali zpět na Univerzitu a Haštal bystrým okem sledoval vysoké budovy. „Je zajímavý, co všechno se v tomdle městě objeví,“ řekl po chvíli. „Tam, co jsme byli, seděli na střeše dva takový upírský týpci, věděls to?“

„Jo, ty? Ty pracují pro Její Jasnost. Ty jsou tam pro ochranu.“

„Čí?“ zamračil se Haštal.

„Nelam si s nimi hlavu.“

„Pch! A víš, co bylo dnes večer ještě mnohem divnější?“ řekl nakonec Haštal, když se před nimi objevily budovy Univerzity. „Tys nabíd tomu srandamirovi patnáct toláčů, a von ani nekvok. Něco takovýho jsem v životě neslyšel. To musí bejt kouzlo toho bummpin!“

„Ano, ale nakonec jsem mu dal dvacet tolarů,“ odpověděl Sráž.

„A proč? Dyť si vo víc neřek?“

„Neřekl, ale pracoval opravdu tvrdě a dobře, a těch pět tolarů mu více než dobře zaplatí i tu dýku, kterou jste mu ukradl, když jsme byli otočení zády.“

„Nic takovýho jsem neudělal!“ zvolal Haštal a cítil, jak se červená.

„Nemohl jsem si nevšimnout, že vaše odpověď, pane Hašte, byla automatická, nepromyšlená a uspěchaná, stejně jako jsem si v obchodě nemohl nevšimnout prázdného místa na polici, kde ještě chvilku předtím ležela ta dýka. Nezlobím se, protože jsem nepřehlédl ani to, že jste velmi moudře odhodil zbraň pana Křiváčka přes zeď, a chápu vaši nervozitu, ale přesto musím poukázat na to, že se jedná o krádež. A proto vás prosím, jako svého přítele, abyste tu dýku ráno odnesl nazpět a vrátil.“

„Ale tak mu zůstane těch pět toláčů navíc, a ještě dostane nazpět svou dýku,“ povzdechl si Haštal, „no nic, nám taky každýmu zůstalo pár toláčů,“ zauvažoval nahlas, když prošli zadním vchodem Univerzity.

„Ano i ne, pane Hašte. Vy odnesete těch zbývajících pět tolarů a tenhle sice dosti ušpiněný, nicméně nepochybně pravý účet na dvacet tolarů panu Ctibumovi, který si myslí, že jste špatný. Tak ho přinutíte zapochybovat o jeho původním přesvědčení, že jste zloděj a lump, a napomůže vašemu postupu na Univerzitě.“

„Já nejsem –“ začal Haštal a zarazil se, protože byl uvnitř natolik čestný, aby připustil, že má v kapse kabátu dýku. „Teda, řeknu ti, Srážiku, ty seš teda fakt jedinej svýho druhu!“

„Ano,“ přikývl Sráž. „Pomalu docházím k témuž závěru.“

~~~

TĚ ČÁGO!

křičelo slovo vytištěné obrovskými tučnými literami z titulní strany ankh-morporské Komety. Hned pod ním zabíral polovinu stránky obrázek rozesmáté Julie v jiskřící mikroužkové zbroji. Dívka vrhala oslnivý úsměv přímo na čtenáře. Gustýna, která na posledních patnáct vteřin ztuhla s rukou, v níž držela topinku, na půl cestě k ústům, se do opečeného chleba konečně zakousla.

Pak zamrkala a topinku zase upustila, aby si znovu přečetla:

~

Záhadná modelka Lilie byla zlatým hřebem skvělé včerejší módní přehlídky madam Šarmánové v Hornodolu. Byla doslova vtělením mikroužkové zbroje, té úžasné kovové látky, o níž v posledních měsících kolovalo tolik pověstí, které se včera plně potvrdily. Ta látka nedře! Lilie šťastně švitořila a s odzbrojující přímostí oslovila zúčastněné publikum slovy „Tě čágo!“ Můžeme si být jistí, že něco takového ani jedna z přítomných veličin neslyšela. Jak se zdálo, dámy shledávaly tuhle zkušenost neotřelou a osvěžující…

~

V tomto místě přestala Gustýna číst, protože celou hlavu se jí snažila vyplnit otázka: „Do kolika a jakých malérů se kvůli tomuhle dostaneme?“ Jenže zatím žádné potíže nebyly, ne? A neměly by být. Nesmí být! Tak za prvé, kdo by si pomyslil, že ta krasavice ve stříbrném plnovousu, podobná bohyni kovářské výhně, je pomocná kuchařka? Za druhé, žádné potíže nebudou, pokud se někdo nepokusí potíže dělat, a v tom případě by musel jít přes Gustýnu, a v tom případě by s někým takovým udělala Gustýna krátký proces. Protože Lia byla skvělá. To musela přiznat. Přinesla na novinovou stranu něco jako zářící sluneční svit, a najednou to bylo všechno jasné: Ukrývat takovou krásu a půvab někde ve sklepě, to by byl zločin. Proč by mělo vadit, že má slovník, který neobsahuje ani nějakých sedm set slov? Existovalo víc než dost lidí vycpaných slovy jako vejce bílkem, a koho z nich by někdo chtěl vidět na titulní straně?

Navíc, pomyslela si, když si natahovala kabát, to bude jen momentální zázrak, a kromě toho, utěšovala v duchu sama sebe, nebylo pravděpodobné, že by někdo Julii poznal. Vždyť měla plnovous, a to bylo úžasné, protože žádná žena s vousy nemohla vypadat přitažlivě, ale fungovalo to. Představte si, jak to všechny chytne! U holiče budete muset strávit dvakrát tak dlouho! Na to by měl někdo myslet.

Z domu Stolipných se neozýval jediný zvuk. To Gustýnu nijak nepřekvapovalo, Julie si s nějakou přesností nikdy nelámala hlavu. Gustýna vešla do vedlejších dveří, aby zjistila, jak je na tom vdova Namačkalová, a pak vyrazila do hustého deště, zpět do bezpečného nebe své Noční kuchyně. Byla skoro v půli cesty, když ji téměř zapomenutý tlak v živůtku připomněl její povinnost, a tak se odvážila zajít do ankh-morporské Královské banky.

Rozechvělá strachem a nechutí došla k úředníkovi, který seděl za svým stolem, pleskla před něj ještě teplých padesát tolarů a řekla: „Chtěla bych si založit konto, ano?“ Odcházela o pět minut později se spořitelní knížkou, která voněla novotou, a s nádherným vědomím, že ten nóbl chlápek za nóbl stolem v nóbl domě jí říkal madam, a ten pocit se v ní točil, dokud nenarazil na realitu. Pochopila, že si teď madam musí vyhrnout rukávy a znovu se pustit do práce.

Práce měla až nad hlavu. Udělala si masové koláče den předem, aby se uležely, jenže nenasytná chuť pana Sráže ze včerejšího večera udělala do jejích zásob pořádnou díru. Ale předpokládala, že zítra v noci nebude po masových koláčích tak velká poptávka. Po slavnostní večeři netouží po masových koláčích dokonce ani mágové.

No ano, slavnostní večeře, pomyslela si, zatímco jí déšť pomalu pronikal kabátem. Hostina. S hostinou si bude muset nějak poradit. Někdy se stává, že když chcete jít na ples, musíte být sama sobě svou vílou kmotřičkou.

Bylo tady několik překážek, které by si zasloužily řešení pomocí kouzelné hůlky. Paní Vidláková zavedla něco jako apartheid mezi Denní a Noční kuchyní, jako kdyby z vás jedny krátké schody dělaly úplně někoho jiného. Další potíž spočívala v tom, že podle univerzitních tradic neměla Gustýna tu správnou postavu na to, aby mohla obsluhovat u stolu, alespoň ne tehdy, když byli přítomni hosté, a nakonec a v neposlední řadě tady bylo to, že Gustýna neměla na obsluhování tu správnou povahu. Ne že by se neuměla usmívat, naopak, usmívat se opravdu uměla, pokud jste ji včas varovali, ale rozhodně se nerada usmívala na lidi, kteří si místo pozitivní reakce začali čistit ucho ubrouskem. Nerada odnášela talíře s nedojedeným jídlem. Vždycky se musela velmi přemáhat, aby neřekla něco jako: „Proč jste si to dával na talíř, když jste neměl v úmyslu to sníst?“ nebo „Podívejte, nechala jste toho víc než půlku, a přitom kilo stojí skoro dva a půl tolaru!“ či „Já vím, už je to studené, ale to proto, že jste hrál ‚nohy, nohy, nožičky‘ s tou mladou dámou, která sedí proti vám, a nesoustředil jste se na svou večeři,“ a když nic z toho nezabralo, tak „Víte, v Klači je spousta malých dětí, které –“ To byla věta, kterou ji vždycky častovala její matka, ale Gustýna nejspíš minula její nejdůležitější část.

Když procházela šerou chodbou k Noční kuchyni, uvědomila si znovu, jak nenávidí plýtvání. Když se člověk v kuchyni a vaření opravdu vyznal a vaši strávníci brali vaše vaření vážně, tak k žádnému plýtvání nedocházelo. Mluvila si sama pro sebe. Věděla to. Občas vytáhla z kabelky titulní list Komety a znovu si ji prohlédla. Skutečně se to stalo, a tady byl důkaz. Byla to ale legrace, každý den se stalo něco tak důležitého, že si to zasloužilo být na titulní straně novin. Nikdy si nekoupila noviny, které by měly na titulní straně jen řádku, která by říkala: „Omlouváme se, ale včera se nestalo vůbec nic zajímavého.“ A už zítra, bez ohledu na to, jak krásný ten obrázek byl, se do něj budou balit ryby a hranolky a každý na to zapomene. Bude to náplň a břímě její mysli.

Ozvalo se opatrné zakašlání. Poznala Srážův hlas, který měl to nejopatrnější zakašlání, jaké kdy slyšela. „Copak, pane Sráži?“

„Pan Hašt mě poslal s tímhle dopisem pro slečnu Julii, slečno Gustýno,“ řekl Sráž, který na ni očividně čekal u schodů. Pozvedl k ní dopis, jako by to byl oboustranně broušený meč.

„Ona ještě nepřišla,“ zavrtěla Gustýna hlavou, zatímco ji Sráž následoval vzhůru po schodech, „ale položím jí to támhle do její poličky, kde ho nemůže přehlédnout.“ Podívala se na Sráže a všimla si, že jeho oči se neustále vracejí k policím s koláči. „Ach, ano, a jak se zdá, upekla jsem omylem o jeden jablečný koláč víc, než kolik jich bylo objednáno. Tak mě napadlo, jestli byste mi nepomohl ten rozdíl urovnat?“

Vrhl na ni vděčný úsměv, vzal si koláč a spěšně odešel.

Když Gustýna znovu osaměla, podívala se na obálku. Byla to jedna z těch nejlacinějších, vypadala, jako kdyby byla vyrobena z recyklovaného toaletního papíru, a zdálo se, že je mírně nafouklá.

Pomalu, ale o to neodbytněji se jí začala vtírat myšlenka, že lepidlo na těch obálkách je tak špatné, že když přišlo na to, je zalepit, bylo to jednodušší, když jste byli hodně nastydlí. Obálku mohl otevřít prakticky každý, přečíst si, co je uvnitř, pak si vyhrábnout trochu ušního mazu a zase ji zalepit, a nikdo nic nepoznal.

– Ale udělat to, to by byla moc špatná věc.

Než do Noční kuchyně dorazila Julie, pomyslela si to Gustýna alespoň patnáctkrát. Julie si pověsila kabát na věšák a uvázala si zástěru. „Viděla jsem chlapa, co si čet noviny, a v těch byl na přední straně muj obrázek,“ vykládala při tom vzrušeně.

Gustýna přikývla a podala jí svoje noviny.

„No, myslim si, že jsem to já,“ řekla s hlavou na stranu. „Co budeme dělat teď?“

„Otevři si ten zatracenej dopis,“ zavolala na ni Gustýna.

„Cože?“ řekla Julie.

„Ehm, no, Haštal ti poslal dopis,“ odpovídala Gustýna. Vztekle sebrala obálku z poličky a podávala ji Julii. „Proč si to hned nepřečteš?“

„No jo, dyť to stejně budou jenom nějaký kidy.“

„Ne. Proč si ten dopis nepřečteš? Já se ho nepokoušela otevřít!“

Julie si vzala obálku. Otevřela se více méně při prvním doteku. Gustýnino horší já si pomyslelo, vážně tam nebylo skoro žádné lepidlo! Mohla jsem ho otevřít jen tak!

„Hele, nemůžu číst, když stojíš tak blízko,“ řekla Julie. Chvilku pohybovala rty, a pak dodala nahlas: „Já tomu nerozumím. Jsou tady všechny možný dlouhý slova. Krásnej kudrlinkovej rukopis. Je tady kousek, kterej řiká, že jsem jako letní den. Vo čem to má jako bejt?“ Vtiskla dopis Gustýně do ruky. „Nemohla bys mi to přečíst, Týno? Víš, že nejsem moc dobrá v těch složitejch slovech.“

„No, mám trochu naspěch,“ zabručela Gustýna, „ale když tedy chceš.“

Pak si sedla a začala číst. Celý ten dlouhý čas, kdy se bavila tím, co by i ona nazvala špatnými zamilovanými romány, teď najednou přinesl své ovoce. Bylo to, jako kdyby někdo otevřel kohoutek s poezií, a pak se zapomněl a odjel na dovolenou. Ale rozhodně to byla úžasná slova. Byla tam například slova jako „roztoužený milý,“ což bylo nepřehlédnutelné, a spousta slov o květech a také mnoho těch, která vypadala jako prosby, a to všechno zabaleno do neobvykle zdobného písma. Gustýna po chvilce vytáhla kapesník a začala se s ním ovívat.

„Tak vo čom to je?“ naléhala Julie.

Gustýna si povzdechla. Jak má začít? Jak má Julii vysvětlit pojmy jako přirovnání, metafora nebo básnická licence, a to vše zabaleno do neobvykle zdobného písma?

Udělala, co mohla. „Takže… on tady v základě říká, že se mu opravdu moc líbíš, že tě má rád, a co kdybyste si dali schůzku, žádné techtle mechtle, to tady slibuje. A dole jsou tři malá x.“

Julie se rozplakala. „To je ale paráda, fakt. Von si sedne a napíše jenom mně všecky ty slova. Vopravdický básnění a akorát pro mě. Až pudu večer spát, dám si to pod polštář.“

„Ano, myslím, že něco takového měl právě na mysli,“ přikývla Gustýna a pomyslela si: Hašt a básník? Haštal Nejspíš? Nejspíš ne.

~~~

Tlak Pepeho měchýře už začínal být nesnesitelný a přitom Pepe uvázl mezi čertem a ďáblem. Přesněji řečeno mezi madam a stěnou. Madam pořád ještě spala. Vznešeně pochrupovala a používala tradiční proměnlivé chrápání, které bylo známé všem těm, kdo měli to štěstí, že mu museli naslouchat noc co noc, jako symfonie „chrrr, kchr, kchrps, ch, chpf, blorrrt!“ A ležela mu na noze. A v místnosti byla tma jako v pytli. Podařilo se mu vyprostit nohu, z níž polovina prakticky odumřela, a pustil se do známého hledání porcelánu. Začal tím, že spustil nohu na zem, šlápl na prázdnou láhev od šampaňského, ta odlétla do tmy, zatímco on slétl na záda. V husté temnotě zašmátral po předmětu svého pátrání, a když ho nahmátl, opatrně se přesvědčil, že je prázdný, protože smůla na vás může čekat na těch nejnepředvídatelnějších místech, a znovu ho naplnil. Pak ho odložil na něco, co bylo nejspíš stolkem, ale co se Pepeho a viditelnosti týče, mohlo klidně být třeba i pásovcem.

Do místnosti doléhal ještě další zvuk, který zněl jako synkopy k virtuóznímu představení madam Šarmánové. A právě ten zvuk ho musel probudit. Pohmatu našel své spodky a už po třetím pokusu se mu podařilo natáhnout si je tím správným koncem vzhůru a správnou stranou dopředu. Byly dost studené. To byl jeden z nedostatků mikroužkové zbroje, ale koneckonců, byl to přece jen kov. Na druhé straně nedřela a nemuseli jste ji prát. Stačilo ji nechat pět minut v ohni, a byla čistší než cokoliv jiného. A kromě toho Pepeho verze spodků měla své vlastní tajemství.

Když tedy vykonal, co musel, a nabyl pocitu, že se zase může postavit světu, nebo alespoň té jeho části, které stačí vidět z něj horní polovinu, vydal se na cestu temnotou. Šoural se pomalu ke dveřím do obchodní místnosti a každou láhev, na niž cestou narazil, pečlivě zkontroloval pro případ, že by se v ní ještě nacházel nějaký tekutý zbytek. Ke svému nadšenému úžasu našel láhev portského značky Slunečný přístav, ve které zůstala skoro polovina hutného obsahu. V bouři každý přístav dobrý, pomyslel si a vypil svou snídani.

Dveře do obchodu chřestily. Bylo v nich malé zašupovací okénko, kterým mohl personál vyhlédnout ven a rozhodnout se, jestli perspektivního zákazníka vpustit, nebo ne, protože když vedete tak vznešený obchod, jakým je Hornodůl, neprodáváte své zboží kdejakému hej počkej. Před jeho zrakem se mihla řada očí, protože před obchodem se shromáždila velká skupina lidí a bojovali o své místo na prahu. Někdo řekl: „Jsme tady, protože chceme vidět Lilii.“

„Odpočívá,“ odpověděl lakonicky Pepe. To je vždycky dobrý začátek a může znamenat cokoliv.

„Viděl jste ten obrázek v Kometě?“ pokračoval jiný hlas. Pak „Heleďte!“ a před okénkem se objevil obrázek Julie.

A sakra! pomyslel si. „Měla neobyčejně těžký den,“ sdělil davu.

„Veřejnost o ní chce vědět všechno,“ ozval se jiný, dosti autoritativní hlas.

Přidal se o něco méně agresivní hlas, tentokrát ženský. „Musí být opravdu úžasná.“

„Je. To opravdu je,“ souhlasil Pepe a v zoufalství začal improvizovat. „Je to osoba, která si úzkostlivě chrání své soukromí, a taky tak trochu bohémského založení, pokud mi rozumíte.“

„Dobrá, já jí tady mám předat velkou objednávku,“ ozval se další hlas a jeho majitel se protlačil do prostoru před okénkem.

„Hm, dobrá, ale my jsme ji ještě nevzbudili.

Omluvte mě na chvilku, já se hned vrátím.“ Znovu upil pořádný doušek snídaně. Když se otočil, zírala na něj madam, se sklenkou v jedné a s lahví šampaňského v druhé ruce. Na sobě měla noční košili, do níž by se klidně vešla četa vojáků, pokud by nebyli příliš rozhádaní.

„To pití děsivě zvětralo,“ sdělila mu poněkud vyčítavě.

„Skočím dozadu a donesu nějaké čerstvé,“ odpověděl a rychle jí vzal láhev z ruky. „Venku před obchodem jsou nějací novináři a pár zákazníků a všichni chtějí Liu. Nepamatuješ si, kde bydlí?“

„Určitě mi to řekla,“ zamyslela se madam, „ale připadá mi, že to bylo hrozně dávno. Myslím, že ta druhá, Gustýna, pracuje na nějakém velkém místě ve městě jako kuchařka. A vůbec, proč ji vlastně chtějí vidět?“

„V Kometě je její úžasný obrázek,“ odpověděl Pepe. „Víš, jak jsi řekla, že si myslíš, že zbohatneme? No, mně se zdá, že ses ještě držela dost při zemi.“

„Co navrhuješ, drahý?“

„Já?“ podíval se na ni Pepe. „Přijmi tu objednávku a řekni jim, že Julii uvidí později.“

„Myslíš, že mi to spolknou?“

„Budou muset, protože my vůbec nevíme, kde k čertu je. Někde v ulicích tohohle města se na vlastních nohách pohybuje aspoň milion tolarů.“

~~~

Rydzik Rydziksson, Dolní král trpaslíků, věnoval obrázku úžasné dívky zvláštní pozornost. Ten obrázek opravdu nebyl špatný. Technika převodu semaforových signálů na černobílé obrázky už byla v těchto dnech velmi pokročilá. Ale i tak, jeho lidé v Ankh-Morporku museli obrázek považovat za něco velmi zajímavého, vezmeme-li v potaz cenu, jakou museli za takovou signální relaci zaplatit. Semafory samozřejmě používala i celá řada dalších trpaslíků, ale byli i takoví, kteří je zásadně odmítali. Jenže podle zkušeností Dolního krále se vždycky našel někdo, kdo protestoval. Podíval se na kraky, kteří stáli před ním. Jak jednoduché to mají lidé jako Vetinari, pomyslel si. Ten se musí vypořádat jen s různými náboženstvími. My žádná náboženství nemáme. Být trpaslíkem, to je víra sama o sobě, ani dva kněží spolu nesouhlasí, a navíc to někdy vypadá tak, jako kdyby byl knězem každý druhý trpaslík. „Nevidím tady nic, co by mi připadalo nevhodné,“ řekl.

„My si myslíme, že ten plnovous je falešný,“ ozval se jeden z kraků.

„To je ale zcela běžné a přijatelné,“ usmál se král. „Neexistuje jediný důvod, proč bychom měli zakázat falešné vousy. Jsou pravým požehnáním pro ty, kterým vousy rostou špatně.“

„Ale ona vypadá… no, velmi svůdně,“ řekl další z kraků. Pod svými vysokými koženými kápěmi nebyli k rozeznání jeden od druhého.

„Atraktivní, to jistě,“ řekl král. „Pánové, bude to trvat dlouho?“

„Musíme to zastavit. Není to trpaslické!“

„Ale naopak, já bych řekl, že je to až manifestačně trpaslické, nemyslíte?“ prohlásil král. „Mikroužková zbroj je stoprocentní zbroj a nic trpasličtějšího než zbroj nenajdete. Usmívá se, a i když mohu souhlasit s tím, že trpaslíci se příliš často neusmívají, rozhodně tedy ne, když mě přijdou navštívit, myslím si, že bychom díky jejímu vystoupení mohli jen získat.“

„Je to zcela nepochybně hrubý prohřešek proti morálce.“

„Jak? Kde? Mám pocit, že jen ve vašich hlavách.“

Nejvyšší z kraků řekl: „Takže vy nemáte v úmyslu něco s tím udělat?“

Král chvilku mlčel a oči přitom upíral ke stropu. Pak řekl: „Naopak. Já mám v úmyslu s tím něco udělat. Tak především dohlédnu na to, aby moji spolupracovníci zjistili, kolik objednávek na mikroužkovou zbroj dnes odešlo odsud, z Bjonku. Jsem si jist, že v Hornodolu nebudou mít nic proti tomu, aby mí lidé nahlédli do jejich knih, už proto, že mám v úmyslu říci madam Šarmánové, že se může vrátit a otevřít si tady své obchody.“

„To byste vážně udělal?“ řekl nejvyšší krak.

„Samozřejmě. Už jsme téměř dokončili projednávání posledních podrobností Dohody Koumského údolí, tedy míru s trolly, o němž nikdo nevěřil, že se ho kdy dočkáme. Gentlemani, já už mám dost vašeho bědování, lkaní, stížností a těch nekonečných, opravdu nekonečných pokusů změnit výsledky bitev, které jste už dávno prohráli. Co se mě týče, tahle mladá dáma nám ukazuje lepší budoucnost, a teď, pokud do deseti vteřin neopustíte mou kancelář, budu vám účtovat její pronájem.“

„Z toho ještě budou nepříjemnosti.“

„Pánové! Nějaké nepříjemnosti jsou vždycky. Ale tentokrát udělám nepříjemnosti já vám!“

Když za posledním krakem zapadly dveře, král se pohodlněji opřel ve svém křesle.

„To jste provedl skvěle, pane,“ ozval se jeho sekretář.

„Oni toho stejně nenechají. Nedokážu si představit, jaké by to bylo, být trpaslíkem, kdybychom se pořád a o všem nehádali.“ Poposedl si v křesle. „Víte, mají pravdu, když říkají, že to nedře, a zdaleka to není tak studené, jak byste si myslel. Požádejte naše agenty, aby vyjádřili madam Šarmánové můj upřímný dík za její velkomyslný dar, ano?“

~~~

Dokonce i tak brzo ráno to ve velké síni Univerzity vypadalo jako na rušné cestě. Většina stolů byla odsunuta ke stěnám, nebo pokud se chtěl někdo předvádět, levitovaly u stropu, a velké černobílé dlaždice pokrývající podlahu, ohlazené za tisíc let bezpočtem nohou do matného lesku, byly leštěny dále. Studenti i mágové putovali za svými osobními záležitostmi a koníčky a v některých případech, kdy se jim nepodařilo najít vhodnou omluvu nebo výmluvu, dokonce i na přednášky a zkracovali si tudy cestu.

Velký svícen byl spuštěn dolů a odsunut stranou, aby v něm byla doplněna denní zásoba svíček, ale naštěstí pro arcikancléře Výsměška a jeho záměry zůstával uprostřed pořád ještě dostatečně velký kus volné podlahy.

Viděl, že postavy, které očekával, k němu spěchají napříč sálem. „Tak jak se nám to povedlo, pane Ctibume?“

„Musím říci, že výjimečně dobře, pane,“ odpověděl Rozšafín. V ruce nesl vak, který teď otevřel. „Jeden z těch dvou míčů je původní a druhý ten, který nechali pan Sráž a pan Haštal Nejspíš dnes v noci udělat.“

„Ahá… poznejte ten pravý, co?“ řekl Výsměšek. Uchopil oba míče do svých obrovských rukou, pozvedl je a pustil na dlažbu.

Bummpin! Bummpin!

„Dokonale stejné,“ zafuněl spokojeně.

„Haštal Nejspíš mi řekl, že ho nechali udělat u jednoho trpaslíka za dvacet tolarů,“ pokračoval Rozšafín.

„Opravdu?“

„Ano, pane, a dal mi účet a vrátil mi drobné.“

„Zdá se mi, že vám něco dělá starosti, pane Ctibume.“

„No, abych se přiznal, tak ano, pane. Říkám si, že jsem ho opravdu velmi špatně odhadl a křivdil jsem mu.“

„Možná se někdy i ten starý pes ještě naučí nějaké nové kousky,“ zasmál se Výsměšek a přátelsky poplácal Rozšafína po zádech. „Můžete si říci jedna nula pro lidskou povahu. A teď, který z těch míčů je ten nový a který ten původní, který je třeba vrátit do Kabinetu?“

„Je to úžasné, pane, ale oni na to pomysleli a označili nový míč bílou barvou, takovou malou tečkou, podívejte, tady… ne, počkejte, myslel jsem ten druhý, tenhle je to… myslel jsem, že ta tečka je tady… Aha! Tady je. Tenhle je ten náš. Za chvíli pošlu nějakého studenta, aby ten druhý vrátil. Ještě máme půl druhé hodiny.“

„Počkejte, pane Ctibume! Byl bych raději, kdybyste to udělal sám. Podívejte, nezabere to víc než pár minut. A pospěšte si nazpět, rád bych udělal takový malý pokus.“

Když se Rozšafín Ctibum vrátil, Výsměšek nenápadně lelkoval opodál jedněch velkých dveří. „Máte po ruce svůj zápisník, pane Ctibume?“ zeptal se tiše.

„I nově ořezanou tužku, arcikancléři.“

„Skvěle. Pokus začíná.“

Výsměšek pomalým pohybem ruky poslal nový míč po podlaze, narovnal se a podíval se na své stopky.

„Ach, míč byl odkopnut profesorem Nesvobodomyslných studií, to byla zcela pravděpodobně náhoda… teď přichází jeden ze zadelů, pan… myslím, že se jmenuje Nesplín, a poněkud nejistě do něj kope. Jeden ze studentů, Vodoživka, míč vrací… máme tady podnět, pane Ctibume. Neřízený, pravda, ale slibný. Okamžik, ale tohle ne, to nemůžeme dovolit…“

„Nedotýkat se míče rukama, pánové!“ vykřikl arcikancléř a zručně zachytil míč, který běžel kolem, nohou. „Taková jsou pravidla! Myslím, že by se nám ta píšťalka opravdu hodila, Ctibume,“

Kopl do míče, takže se odrazil od kamenné podlahy.

Bummpin!

„Tak se tady nemotejte jako děti, které si kopají plechovkou. Hrajte fotbal! Jsem arcikancléř této Univerzity, a u samotného Ia, vyloučím nebo jinak potrestám každého chlapa, který se uleje bez omluvenky od maminky, jasné?“

Bummpin!

„Rozdělíte se do dvou týmů, vyznačíte mety a budete bojovat o vítězství! Ani noha neopustí hrací plochu, pokud neutrpí zranění. Žádné používání rukou, jasné? Nějaké otázky?“ Zvedla se ruka. Arcikancléř vyhledal obličej, který k ní patřil.

„Aha, Mrakoplaš,“ řekl, a protože nebyl v zásadě nepříjemný člověk, vylepšil to tím, že dodal: „Profesor Mrakoplaš, samozřejmě.“

„Prosím o dovolení skočit si k mámě pro omluvenku, pane.“

Výsměšek si povzdechl. „Mrakoplaši, kdysi jste mě k mému neutuchajícímu úžasu informoval o tom, že jste svou matku nikdy nepoznal, protože utekla dříve, než jste se narodil. Docela jasně si pamatuju, že jsem si to poznamenal do svého deníku. Chcete ještě jeden pokus?“

„Mohl bych požádat o povolení vydat se hledat svou matku?“

Výsměšek zaváhal. Profesor Krutého a neobvyklého zeměpisu neměl žádné studenty a prakticky žádné pracovní závazky s výjimkou toho, že měl povinnost držet se co nejdál od všech malérů a nepříjemností. I když by to Výsměšek nikdy nepřiznal, protože to bylo proti veškeré logice, pro Mrakoplaše to představovalo něco jako penzi. Mrakoplaš byl zbabělec a přihlouplý šašek, ale už několikrát díky poněkud záhadným okolnostem zachránil svět. Arcikancléř došel k názoru, že Mrakoplaš je něco jako odpadní jímka štěstí, muž odsouzený k tomu, být hromosvodem osudu, aby tím hromosvodem nemusel být nikdo jiný. Takový člověk si zasloužil svá denní jídla i bezplatné praní (včetně nadprůměrného množství špinavých kalhot) a kbelík uhlí denně, i když byl, podle Výsměškova názoru, poněkud ukňouraný. Byl však velmi rychlý, a proto užitečný.

„Podívejte,“ pokračoval Mrakoplaš, „objeví se tajemná urna, a najednou se mluví jen o fotbale. To je varovná předzvěst. Tím chci říct, že se stane něco ošklivého.“

„Ale no tak, taky by to mohlo být něco úžasného,“ zaprotestoval Výsměšek.

Jak se zdálo, Mrakoplaš o jeho slovech vážně zauvažoval. „Mohlo by to být úžasné, pane, ale bude to příšerné. Promiňte, pane, ale tak to chodí.“

„Tady jsme na Neviditelné univerzitě, Mrakoplaši. Čeho by se tady kdo bál?“ řekl Výsměšek. „Kromě mě, samozřejmě? Dobré nebe, tohle je sport.“ Pak zesílil hlas. „Rozdělte se do dvou mužstev a hrajte fotbal!“

Ustoupil a připojil se k Rozšafínovi. Nedobrovolní fotbalisté, kterým tak vydal silným hlasem jasné pokyny, se stáhli do hloučku, aby se zmateným polohlasem dohodli, jaké mají možnosti.

„To se mi snad jen zdá,“ prohlásil zachmuřeně Výsměšek. „Každý malý kluk přece ví, co má dělat, když najde něco, do čeho se dá kopat, je to tak?“ Přiložil ruce k ústům. „No tak, teď vystoupí dva kapitáni! Je mi jedno, kdo to bude.“ To zabralo mnohem více času, než by se dalo předpokládat, protože těm, kdo se nestačili nenápadně vytratit z Velké síně, bylo jasné, že funkce kapitána nabízí úžasnou možnost stát se terčem arcikancléřovy temperamentní popudlivosti. Nakonec byli kupředu postrčeni dva obětovaní, kteří zjistili, že vmáčknout se zpět do skupinky je prakticky nemožné.

„Tak, a teď si budete střídavě vybírat členy svých týmů.“ Sundal si klobouk a odhodil ho na zem. „Tomu každý rozumí, doufám! To je klukovská záležitost. Patří to k sobě jako malé holčičky a růžová! Víte, jak se to dělá! Budete si postupně na střídačku vybírat své hráče, až na jednoho z vás nakonec zbude ten divný kluk a na toho druhého ten nejtlustší. Jedna z nejrychlejších forem matematiky všech dob byla vytvořena kapitány týmů, kteří se pokoušeli neskončit u toho divného kluka – Mrakoplaši, už ani krok!“

Rozšafín Ctibum se proti své vůli otřásl, když na něj odněkud vyběhly vzpomínky na školní léta a posměšně se na něj zašklebily. Ten tlustý kluk v jeho třídě se naneštěstí jmenoval „Buřt“ Láska a jeho otec vlastnil cukrářský obchod, což jeho synovi dodávalo ve společnosti jistou váhu a vliv. Tím pádem zůstával přirozeným terčem pro ostatní kluky ten „divný“ kluk, což představovalo pro Rozšafína Ctibuma nepřetržité peklo na zemi. To trvalo až do onoho pamětihodného dne, kdy mu z prstů vylétly jiskry a Martinu Zmatlavci chytly kalhoty plamenem. Ještě teď cítil tu vůni. Čert aby vzal nejlepší dny vašeho života, arcikancléř někdy uměl být dost hrubý a někdy s ním bylo těžké pořízení, ale nemohl vás prudit a nesměl vás příliš zesměšňovat…

„Poslyšte, Ctibume, posloucháte mě vůbec?“

Rozšafín zamrkal. „Ehm, omlouvám se, pane. Já jsem… počítal.“

„Ptal jsem se, kdo je ten vysoký chlápek, ten hodně opálený s tou malou upravenou bradkou?“

„Aha, ten, to je profesor Bingo Macarona, arcikancléři. Z Genovy, vzpomínáte? Vyměnil se na rok s profesorem Panenchlupem.“

„Aha, teď si vzpomínám. Chudák starý Panenchlup. No, ale na druhé straně, třeba se mu v tom cizím jazyce zase nebudou tolik smát. A mistr Macarona je tady, aby se vylepšil, že? Bezpochyby aby dodal trochu lesku své kariéře.“

„To těžko, pane. Už má diplomy z Unki, QAVu a Chubby, celkem třináct, byl hostujícím profesorem v Gumagongu a byl citován ve dvou stech třiceti šesti publikacích a v jednom, hm… rozvodovém návrhu.“

„Cože?“

„Tam u nich se zákon o celibátu nebere tak moc vážně. Jsou to velmi temperamentní a horkokrevní lidé, tedy alespoň podle toho, co jsem slyšel, samozřejmě. Jejich rodina vlastní obrovský ranč a největší kávovou plantáž mimo Klač, a jestli se nepletu, tak jeho babička vlastní Lodní společnost Macarona.“

„Tak proč leze sem k nám, u všech čolků a netopýrů?“

„Chce pracovat mezi nejlepšími, pane,“ odpověděl Rozšafín. „A myslím, že to myslí vážně.“

„Skutečně? No, dobře, jak se podle všeho zdá, vypadá jako rozumný chlap. A co ta věc s tím rozvodem?“

„Moc toho nevím, pane, asi to tam nějak ututlali.“

„Rozzuřený manžel?“

„Rozzuřená manželka, podle toho, co jsem slyšel,“ odpověděl Rozšafín.

„Ohó, takže on byl ženatý, co?“

„Pokud vím, tak nebyl, arcikancléři.“

„Nějak tomu nerozumím,“ podíval se na něj Výsměšek.

Rozšafín, který se sám na téhle půdě necítil tak docela doma, velmi váhavě odpověděl: „Byla to žena nějakého jiného muže… pokud vím, pane.“

„Ale já –“

K Rozšafínově úlevě najednou po Výsměškově tváři přeběhl výraz pochopení. „Aha, vy chcete říci, že byl jako profesor Hojdán. Mívali jsme pro něj takovou přezdívku…“

Rozšafín se v duchu připravil na nejhorší.

„Hadař. Byl na ně jako divý. Dokázal o nich mluvit celé hodiny, a co teprve, když ještě zabrousil k ještěrkám. Velký odborník.“

„Jsem rád, že to berete takhle, arcikancléři, protože vím, že mnoho studentů –“

„A pak tady byl ještě starý Poštulák, který byl v týmu veslařů. Prokormidloval nás dvěma úžasnými roky.“ Rozšafínův výraz se nezměnil, ale jeho tvář na několik okamžiků zčervenala. „Jak se zdá, je takových věcí kolem spousta,“ pokračoval Výsměšek. „Lidé kolem toho dělají zbytečný rozruch. No, pokud se k tomu mohu vyjádřit, na světě je pořád málo lásky. A kromě toho, kdybyste neměl rád společnost mužů, rozhodně byste nepřišel sem. Hej! To bylo ono, člověče!“ Tohle vykřikl proto, že během té chvíle, kdy byla jeho pozornost obrácena jinam, začali si fotbalisté kopat sem a tam po svém a tu a tam se začala objevovat docela pěkná práce nohou. „Ano… no, co je?“

Vedle Výsměška se objevil jeden ze zadelů.

„Je tady nějaký gentleman, který chce mluvit s arcikancléřem, pane. Je to mág, pane. Je to, hm… tedy, jaksi, děkan… akorát že říká, že je také arcikancléřem.“

Výsměšek zaváhal, ale tak krátce, že si toho mohl všimnout jen tak zkušený výsměškolog, jakým byl Rozšafín Ctibum. Když pak arcikancléř promluvil, mluvil odměřeně a opatrně, každé ze slov tepané na kovadlině sebeovládání.

„Jaké příjemné překvapení, pane Nóblhóchu. Vezměte děkana dovnitř. Aha, a prosím, nedívejte se na pana Ctibuma, aby vám potvrdil můj příkaz, člověče, arcikancléřem v tomhle kraji jsem pořád ještě já. A jediným, to si pamatujte. Nějaký problém, pane Ctibume?“

„Víte, pane, je to tady tak trochu moc na veřejnosti –“ Rozšafín se zarazil, protože najednou si ho nikdo nevšímal. Neviděl, jak se míč dostal k zadelu Nóblhóchovi (žádné příbuzenstvo). Ani zuřivé kopnutí, které mu zadel uštědřil, jako kdyby to byla obtížná plechovka nějakého nevychovaného uličníka. Rozšafín viděl, jak míč proletěl vzduchem po majestátní křivce ke vzdálenějšímu konci Velké síně, kde se za varhanami rozkládalo obrovské okno z barevného skla věnované arcikancléři Baštovi. Každý den se na něm průběžně objevovaly výjevy z několika tisíců možných scén tajemného nebo duchovního života. Podle informace, k níž Rozšafín došel, když si podvědomě vypočítal dolet a trajektorii míče, bylo jasné, že současný obraz „biskup Horna si právě uvědomil, že masový koláč s aligátorem nebyla moudrá volba“ se objevil v té nejnešťastnější chvíli.

Pak se ale náhle vzduchem mihl ryšavě červený stín, podobný nové hvězdě, která se znenadání objeví v zorném poli hvězdáře, jak už to takové hvězdy dělají, v letu se rozbalil, jako zázrakem chytil míč a dopadl na klávesnici varhan. Při jeho dopadu zaznělo bummpin! v B dur.

„Skvělá práce, lidoope!“ zaduněl Výsměškův hlas.

„Překrásný zásah, ale, bohužel, proti pravidlům!“ K Rozšafínově úžasu řadami hráčů obou mužstev zašumělo nesouhlasné reptání. „Věřím, že správná úvaha by všechno mohla obrátit ve prospěch věci,“ ozval se jim za zády slabý hlas.

„Kdo to řekl?“ zasmušil se Výsměšek, obrátil se a díval se přímo do Srážových, náhle velmi vystrašených malých očí.

„Sráž, pane. Svíčkař – okapal. Setkali jsme se včera. Pomáhal jsem vám s tím míčem…?“

„A teď mi říkáte, že nemám pravdu, je to tak?“

„Byl bych raději, kdybyste to považoval za skromný pokus navrhnout vám způsob, jak to provést, abyste měl ještě větší pravdu.“

Výsměšek otevřel ústa a pak je znovu zavřel. Vím, co je zač, pomyslel si. A ví to on? Nebo ho toho ušetřili?

„Tak dobrá, pane Sráži. Je tady něco, co byste mi chtěl říci?“

„Ano, pane. Co je cílem téhle hry?“

„Samozřejmě vyhrát!“

„Jistě. Bohužel ji tak ale nikdo nehraje.“

„Že ne?“

„Ne, pane. Všichni hráči chtějí do míče jen kopat.“

„A to je také to, co by měli, ne?“ pokračoval Výsměšek.

„Jen pokud věříte, že cílem celé hry je zdravé tělesné cvičení, pane. Hrajete šachy?“

„No, hrával jsem.“

„A považoval byste za správné, kdyby se všichni pěšáci hemžili po hrací ploše, aby dali králi mat?“

Na okamžik se Výsměškovi před duševním zrakem objevil lord Vetinari, který v pozvednuté ruce drží osamělého pěšáka a vysvětluje, čím by se mohl stát…

„Ale jděte, to je přece něco docela jiného!“ vybuchl.

„Ano, ale to umění spočívá v tom, využít všechny své zdroje tou nejvýhodnější cestou.“

Výsměšek viděl, jak se nad Srážem pomalu objevil jakýsi obličej, jako vycházející měsíc pomsty.

„Jak si dovolujete mluvit tady na ty gentlemany, Sráži? Jak si dovolujete plýtvat jejich časem tím, že tady žvaníte a dožadujete se jejich pozornosti…“

Výsměšek cítil se Srážem, vnímal jeho pokoření, tím spíše, že Sembýk Šmidlín vrhal při řeči neustále pohledy na arcikancléře, jako kdyby u něj hledal, a co bylo horší, i nacházel souhlas se svou malou a malichernou tyranií.

Bohužel, autorita musí podpořit autoritu, alespoň na veřejnosti, jinak by brzo nezbyla autorita žádná, a tudíž starší autorita je nucena podporovat tu mladší, i když si on – starší autorita – myslí, že on – mladší autorita – je protivný podlézavý hlupák.

„Děkuji vám za vaši snahu, pane Šmidlíne,“ řekl arcikancléř, „ale abych se přiznal, sám jsem se zeptal pana Sráže, jaký má názor na náš malý fotbálek, protože je to taková lidová hra a on je mnohem lidovější než například já. Opravdu ho od jeho povinností nezdržím na dlouho, pane Šmidlíne, ani vás od těch vašich, protože vím, že jak ty jeho, tak ty vaše jsou důležité a neodkladné.“

Malá nejistá autorita, má-li trochu rozumu, obvykle dokáže vycítit okamžik, kdy jí ta velká autorita nabízí možnost ustoupit a zachovat si při tom tvář.

„Máte samozřejmě pravdu, pane!“ zvolal Šmidlín po téměř nepostřehnutelném zaváhaní a vycouval do bezpečí. Tvor jménem Sráž se celý roztřásl.

Myslí si, že udělal něco špatného, pomyslel si Výsměšek, a hned nato: A neměl bych o něm přemýšlet jako o tvorovi. Nějaký zvláštní mágský smysl ho přiměl podívat se do tváře – jakže se ten mládenec jmenuje? – Haštala Nejspíše.

„A vy také chcete něco dodat, pane Nejspíši? V téhle chvíli toho mám opravdu dost na práci.“

„Dal jsem panu Ctibumovi účtenku a peníze nazpět,“ řekl Haštal.

„A co vy tady vůbec děláte, mladíku?“

„Já se starám o voskové nádrže, šéfe.“

„No ne, vážně? Hm, musím říci, že v poslední době od vás, lidičky, dostáváme výjimečně skvěle okapané svíčky.“

Jak se zdálo, Hašt si toho nevšímal. „Pan Sráž nemá žádné potíže, že ne, šéfe?“

„Pokud já vím, tak nemá.“ Jenže, co já vlastně vím? ptal se arcikancléř v duchu sám sebe. Pan Sráž, sám o sobě, je vlastně definice potíží. Knihovník ale říkal, že se tenhle tvor snaží nic nepokazit, většinou se chová jako zaražený maminčin mazánek a mluví, jako kdyby měl odbornou přednášku.[24] Je to podivný malý mužíček, který ve skutečnosti, když si ho dobře prohlédnete, není tak malý, jak vypadá, ale sám sobě ubírá na váze svou pokorou… tenhle malý mužíček se narodil se jménem tak strašlivým a obávaným, že ho nějací venkované přikovali řetězy ke kovadlině, protože z něj měli takový strach, že se ho neodvážili zabít. Možná, že Vetinari a jeho přátelé měli svým poněkud blazeovaným způsobem pravdu a vlk se může změnit v beránka. Doufám, že ano, protože jestli se mýlí, byl by pobyt v kleci s vlkem proti setkání s ním venkovskou selankou. A navíc už se teď musí každou chvíli objevit děkan, čert aby zvalchoval jeho zrádnou kůži.

„Já jen, že je to můj kámoš, šéfe.“

„No, tak to je dobře. Každý by měl mít přítele.“

„Nedovolím, aby se ho někdo dotkl, šéfe.“

„To je odvážný cíl, mladý muži, pokud se k tomu mohu vyjádřit. Nicméně, pane Sráži, proč jste měl námitky proti tomu, když jsem prohlásil, že bez ohledu na to, jak skvělý byl knihovníkův zásah, byl porušením pravidel?“

Sráž nezvedl oči, ale slabým hlasem odpověděl: „Byl velmi elegantní. Byl překrásný. Ta hra by měla být krásná jako dobře probíhající válka.“

„Poslyšte, nemyslím, že by mnoho lidí použilo ve spojení s válkou slovo krásný,“ potřásl Výsměšek hlavou.

„Krásu můžeme považovat za něco neutrálního, pane. Není to totéž jako příjemný nebo dobrý.“

„Já jsem si ale vždycky myslel, že je to stejné slovo jako pravda,“ ozval se Rozšafín Ctibum, který se pokoušel držet krok.

„Která často bývá ošklivá a zlá, pane, ale skok pana knihovníka byl jak krásný, pane, tak účinný, pane, a to znamená, že byl správný a efektivní, a z toho můžeme odvodit, že pravidlo nebo zákon, který by mu bránil provést něco takového znovu, by byl nesprávný a kontraproduktivní, jednoduše řečeno, byl by to zákon špatný.“

„Ale to je fakt, šéfe,“ souhlasil Hašt. „Lidi by po něčem takovém určitě šíleli!“

„Vy si myslíte, že by jásali, kdyby gól nebyl zaznamenán?“ ujišťoval se Rozšafín.

„Samozřejmě že ano! A plakali štěstím. Je to událost, něco se děje,“ odfrkl si Výsměšek. „Zúčastnili jste se včerejší hry! Pokud jste měli štěstí, tak jste zahlédli hlouček velkých špinavých mužů, kteří se prali o míč podobný kusu dřeva. Lidé chtějí vidět vstřelené góly!“

„A taky chycené, na to nezapomínejte!“ přerušil ho Haštal.

„Správně, mladý muži!“ souhlasil Výsměšek. „Musí to být rychlá hra. Tohle je přece rok Zádumčivého zajíce. Lidi začne všechno velmi rychle nudit. Není divu, že pořád dochází k nějakým rvačkám a šarvátkám. Každopádně potřebujeme sport, který bude mnohem zajímavější a napínavější než mlácení ostatních lidí tlustým klackem do hlavy.“

„No, ale to bylo vždycky nesmírně populární,“ zavrtěl Rozšafín velmi pochybovačně hlavou.

„Dobrá, ale my jsme přece mágové. A teď musím jít a přivítat toho zatraceného takzvaného arcikancléře z té zatracené takzvané Prašnekovy univerzity v duchu té zatracené bratrské dobré vůle!“

„Takzvané,“ dodal Rozšafín Ctibum nedostatečným polohlasem.

„Co říkáte?“ utrhl se na něj arcikancléř.

„Jen jsem si tak říkal, co chcete, abych teď udělal, arcikancléři?“ odpověděl Rozšafín.

„Co máte dělat? Pokračovat ve hře! Zjistěte, kdo je v tom dobrý. A zjistěte taky, která pravidla jsou nejzajímavější,“ volal Výsměšek přes rameno a rychle mířil k východu ze síně.

„Sám?“ zhrozil se Rozšafín. „Mám strašné množství práce!“

„Někoho tím pověřte!“

„Vy dobře víte, že co se pověřování týče, jsem naprosto neschopný, to nedokážu, pane!“

„Pak pověřte pověřováním někoho, kdo to dokáže a je v tom schopný! Musím si pospíšit, nebo nám ukradne stříbrné příbory!“

~~~

Vzít si volno bylo pro Gustýnu něco naprosto nezvyklého. Být šéfovou Noční kuchyně, to nebyla ani tak fyzická úloha, jako spíše stav mysli. Jediné jídlo, které kdy doma snědla, byla snídaně, a to ještě vždycky ve spěchu. Ale teď si ukradla nějaký čas, aby mohla prodat sen. Na kuchyň dohlížela Marie Kolemplotná, která byla spolehlivá a vycházela s každým, takže v tom směru si Gustýna nemusela dělat žádné starosti.

Slunce už vyšlo a ona teď klepala na zadní dveře dílny pana Silnoruky. Trpaslík otevřel dveře a prsty měl celé od rtěnky. „Ahoj, Gustýno. Jak to jde?“

Pyšně hodila na stůl svazek objednávek a otevřela kufřík. Byl prázdný. „A taky budu potřebovat další vzorky,“ dodala.

„No, to je úžasné,“ rozzářil se trpaslík. „Kdy jsi získala všechny tyhle objednávky?“

„Dneska ráno.“

Bylo to tak snadné. Jak se zdálo, dveře za dveřmi se před ní otvíraly skoro samy a pokaždé jakýsi slabý hlásek v její hlavě pípnul: „Děláš správnou věc?“ a o něco hlubší hlas, který se kupodivu hodně podobal hlasu madam Šarmánové, řekl: „On to chce udělat. Ty to chceš prodat. Oni to chtějí koupit. Sny se točí kolem dokola a stejně tak se točí peníze.“

„Rtěnka se prodávala moc dobře,“ pokračovala. „Ta trollí děvčata si ji nanášela zednickou lžící a hladítkem, a to si nevymýšlím. Takže si myslím, že byste měl udělat jednu věc, pane, měl byste začít prodávat rtěnku v sadě se lžící a hladítkem. A to vše v nějaké pěkné krabici s lesklými ozdobami.“

Vrhl na ni obdivný pohled. „To se ti nějak vůbec nepodobá, Týno.“

„Ani já si tím nějak nejsem jistá,“ přikývla Gustýna, když v jejím odřeném kufříku začaly přibývat nové vzorky. „Přemýšlel jste někdy o tom, že byste se dal na boty?“

„Myslíš, že by to stálo za vyzkoušení? Obvykle přece žádné boty nenosí.“

„Dokud se nepřistěhovali sem, nepoužívali ani rtěnku,“ odpověděla mu Gustýna. „Nakonec to určitě přijde.“

„Ale oni mají nohy tvrdé jak kámen. Nepotřebují boty.“

„Jenže je budou chtít,“ vysvětlovala mu Gustýna „A vy byste v tom mohl být hodně hluboko, jak se zdá.“

Silnoruka se zatvářil nechápavě a Gustýna si vzpomněla, že i městští trpaslíci byli zvyklí na jazyk svých předků tam doma. „Oh, promiňte, chtěla jsem říct, že byste byl u výkopu hned té první štoly.“

„Jo, a pak je tady oblečení,“ pokračovala. „Tak trochu jsem se rozhlížela a zjistila jsem, že nikdo nevyrábí šaty pro trolly. To, co se prodává, jsou jen nadměrné velikosti lidského oblečení. Ty jsou navíc střižené tak, aby v nich troll vypadal menší, ale bylo by lepší, kdyby byly stříhány tak, aby v nich vypadali větší. Víc jako trollové a míň jako tlustí lidé. Víte, je to, jako kdyby ty šaty měly vykřiknout: Jsem velká trollí dáma a jsem na to pyšná!“

„Nepraštil tě náhodou někdo něčím do hlavy?“ prohlásil Silnoruka. „Protože jestli ano, byl bych rád, kdyby mě tím vzal taky.“

„Víte, šíří to ten sen, že je to tak?“ usmála se Gustýna a opatrně skládala vzorky do kufříku. „Je to mnohem důležitější, než jsem si myslela.“

Vykonala ještě čtrnáct velmi úspěšných návštěv, než se rozhodla, že to pro tento den stačí. Objednávky vstrčila Silnorukovi do schránky a s lehkým kufříkem a nebývale lehkým srdcem se vrátila zpět do práce.

~~~

Výsměšek zahnul za roh a tam, přímo před ním, byl… Myšlenky se mu roztočily jako kolotoč, jak v nich začal hledat správné oslovení – arcikancléři, to bylo naprosto nepřijatelné, děkane, to zas bylo skoro urážlivé, „Dvě židle“ ještě horší a navíc hrbolaté a „ty nevděčný, slizký bastarde, který jsi mě bodl do zad,“ by bylo příliš dlouhé. Jak se, ksakru, ten chlap jmenuje křestním jménem? Nebesa, vždyť byli přátelé od okamžiku, kdy nastoupili na NU… „Jindro!“ vybuchl. „Jaké příjemné překvapení. Copak tě přivádí na naši mizernou a tak smutně z módy vyšlou malou univerzitu?“

„Ale, no tak, Vzoromile. Když jsem odcházel, posouvali místní mládenci hranice vědomostí a možností lidstva. Pokud tomu rozumím, je tady od té doby nějaký klid. A mimochodem, tohle je profesor Adrian Cibulář.“

Zpoza samozvaného rádobyarcikancléře Prašnekovy univerzity se jako měsíček ze stínu plynného obra vynořil přihlouple vyhlížející mladý muž, který Výsměškovi okamžitě připomněl Rozšafína Ctibuma, i když by ani za živého boha nedokázal říci proč. Možná to byl všeobecný vzhled někoho, kdo v hlavě neustále provádí nějaké dílčí výpočty, a to nejen obyčejné slušné výpočty, ale dokonce takové ty pokoutní a záludné, které obsahují písmena.

„No, dobrá, ty sám nejlíp víš, jak je to s těmi hranicemi,“ zamumlal Výsměšek. „Podíváš se, co je na druhé straně, a uvědomíš si především to, proč jsme tam udělali hranice. Dobré odpoledne, Cibuláři. Vaše tvář mi připadá povědomá.“

„Kdysi jsem tady pracoval, pane,“ odpověděl Cibulář poněkud stydlivě.

„Ach, ano. Na katedře Silnoproudé magie, je to tak?“

„To je nadějný muž, tenhle náš Adrian,“ sdělil bývalý děkan majetnicky Výsměškovi. „Víš, teď už máme samozřejmě svou vlastní budovu silnoproudé magie. Říkáme jí Budova Silnějiproudé magie, ale zdůrazňuji, že to jen proto, aby se předešlo zmatkům. Žádná neúcta nebo znevažování staré dobré NU, ani nápad. Adoptovat, adaptovat a vylepšovat, to je moje heslo.“

No, když to říkáš ty, tak to v praxi znamená ukrást, okopírovat a tvářit se „já nic, já muzikant“, pomyslel si Výsměšek, ale přece jen s jistou opatrností. Starší mágové se nikdy na veřejnosti nehádali. Škody, k nimž by mohlo dojít, by mohly být děsivé. Vládla mezi nimi uctivost, i když měla často pěkně ostré okraje.

„Pochybuju, že by mohlo dojít k nějakým zmatkům, Jindřichu. Přece jen jsme starší ústav. A já jsem, pochopitelně, jediný arcikancléř v téhle oblasti.“

„Díky zvykům a praxi, Vzoromile, ale časy se pomalu mění.“

„Nebo jsou alespoň měněny. Nicméně to já nosím arcikancléřský klobouk, Jindro, tak jak ho nosili moji předchůdci po celá staletí. Klobouk nejvyšší autority v záležitostech Moudrých, Znalých a Vědoucích. Ten klobouk, který mám na hlavě.“

„Ten to právě není,“ odpověděl mu Jindřich pobaveně. „Máš svůj obyčejný, všední klobouk, který sis vyrobil sám.“

„Ale byl by na mé hlavě, kdybych si přál, aby tam byl!“

Jindřichův úsměv byl poněkud křečovitý. „Samozřejmě, Vzoromile, ale autorita Klobouku byla i v minulosti několikrát zpochybněna.“

„Téměř jsi se strefil, starý brachu. Všichni víme, že to, o čem se vedly v minulosti pře, bylo to, komu Klobouk patří, ale nikdy Klobouk sám. Poslyš, vidím, že máš na hlavě výjimečně elegantní a nádherný klobouk, který rozhodně předčí svůj vzor, ale je to jen klobouk, kamaráde, jen klobouk. Bez urážky, samozřejmě, a nepochybuji o tom, že během nějakého toho století bude i tenhle klobouk ozdoben důstojnou moudrostí. Vidím, že je na něm k tomu účelu ještě velké množství místa.“

Cibulář se právě v tomto okamžiku rozhodl vyhledat toaletu, zamumlal jakousi omluvu, protlačil se kolem Výsměška a pádil pryč.

Kupodivu, náhlý nedostatek publika způsobil, že napětí povolilo.

Jindřich vytáhl štíhlý balíček cigaret. „Cigaretu? Vím, že si balíš vlastní, ale Polyp a Mořil je dělají speciálně pro mě a musím říct, že jsou vážně dobré.“

Výsměšek si jednu vzal, protože jakýkoli pyšný mág, který si nevezme cigaretu nebo panáka nabízené zadarmo, leží v rakvi, ale dával si velký pozor, aby si nevšimnul nápisu Arcikancléřův výběr vyvedeného křiklavě barevným písmem na krabičce.

Když balíček vracel, spadlo na zem něco malého a pestrobarevného. Jindřich, s hbitostí nečekanou u mága řazeného tak vysoko v tabulkách známého Výrpukl/Skapalova diagramu[25], se rychle sehnul a sebral to ze země, přičemž mumlal něco o tom, že by byla škoda, „kdyby se to zamazalo.“

„Z téhle podlahy bys mohl klidně jíst,“ ohradil se Výsměšek okamžitě, a asi bys taky měl, dodal pro sebe v duchu.

„Víš, sběratelé jsou hrozně rozmrzelí, když je na nich sebemenší smítko, a já ty své dávám majordomovu kloučkovi,“ pokračoval Jindřich bezstarostně. Otočil kartičku a zamračil se. „Významní mágové naší doby. Č. 9 ze sady 50: Dr. Akát Bábrdlinka, Bc. (Hon.), Kčs, KfC, PdF (Povran.), ředitel Blaboloidních studií, Prašnekova univerzita, Pseudopolis. Jsem si skoro jistý, že tuhle už má.“ Zasunul si kartičku do kapsičky u vesty. „No nic, bude dobrá na výměnu.“

Výsměšek dokázal v případě potřeby vyhodnotit věci velmi rychle, zvláště ve chvílích, kdy byl poháněn doutnajícím ohněm vzteku.

„Pseudopolská společnost pro prodej a zpracování šňupavého, dýmkového a cigaretového tabáku a cigaretových papírků Magitric,“ zabručel. „Hm, chytrý nápad. Kdo je v tom z NU?“

„Hm, víš, musím připustit, že Rada i lidé v Pseudopolisu jsou dost, é… otevřeně patriotičtí ve svém názoru na –“

„Myslím, že ta správná slova jsou ‚omezeně provinční‘,“ přerušil ho Výsměšek, „co říkáš?“

„To jsou příkrá slova, zvláště když vezmeme v úvahu, že Ankh-Morpork je jedno z nejdomýšlivějších a nejsebestřednějších měst na světě.“ To byla jednoznačně pravda, a proto se Výsměšek rozhodl, že to neslyšel.

„Předpokládám, že ty jsi taky na jedné z těch kartiček?“ zabručel.

„Bohužel, oni na tom trvali.“ Jindřich se málem zapýřil. „Pochop, já se tam narodil. Místní rodák, chlapec, který se vypracoval, a tak dále.“

„A z NU tam není nikdo,“ zkonstatoval Výsměšek odměřeně.

„Tedy… technicky ne, ale profesor Cibulář je tam jako vynálezce Pexe.“ Ve větě, kterou Jindřich řekl, bojovala o své místo na slunci vina se vzdorem.

„Pexe?“ pozvedl Výsměšek obočí. „To myslíš něco, jako je Hex?“

„Och, ne, ne, ne, ne, vůbec není jako Hex. Samozřejmě, že ne. Princip je úplně jiný.“ Jindřich si odkašlal. „Je poháněn kuřaty. Ta spouštějí dějotvorný rezonátor, nebo jak se tomu říká. Váš Hex, pokud vím, využívá mravence, kteří zdaleka nejsou tak efektivní.“

„Jak to?“

„My navíc získáváme vejce, která můžeme jíst.“

„Ale mně to zas tak jiné nepřipadá.“

„Ale, no tak, běž. Jsou tisíckrát větší! A Pex je v budově stavěné účelově pro jeho potřeby a nerozlézá se nám kolem podle toho, jak se mu zachce. Profesor Cibulář ví, co dělá, a dokonce i vy, Vzoromile, musíte připustit, že řeka pokroku je napájena tisíci prameny!“

„Ale ne všechny z nich prýští v té zatracené Prašnekově univerzitě!“ odpověděl Výsměšek.

Chvilku se měřili nepřátelskými pohledy. Zpoza rohu vystrčil hlavu profesor Cibulář a rychle ji zase zatáhl.

„Kdybychom byli stejní muži jako naši otcové,“ prohlásil Jindřich, „už bychom po sobě vrhali ohnivé koule.“

„To uznávám,“ přikývl Výsměšek, „i když musím upozornit na to, že naši otcové nebyli mágy.“

„To je samozřejmě pravda,“ řekl bývalý děkan. „Jestli si dobře pamatuju, tak tvůj otec byl řezník.“

„Přesně tak. A tvůj otec vlastnil pěkný kus zelných polí,“ vzpomínal Výsměšek.

Na okamžik zavládlo ticho, a pak se znovu ozval bývalý děkan. „Vzpomínáš na ten den, kdy jsme oba přišli na Univerzitu?“

„Bojovali jsme jako tygři, pokud si vzpomínám,“ přikývl Výsměšek.

„Když si to tak vezmeš, byly to skvělé časy,“ zasnil se děkan.

„To ano, od té doby už jsme vylili do řeky hodně vody,“ potřásl zjihle hlavou arcikancléř. Nastalo další ticho, a pak dodal: „Co takhle sklenku něčeho k pití?“

„To bych si dal docela rád,“ usmál se bývalý děkan.

„Takže vy se teď pokoušíte hrát fotbal?“ zeptal se Jindřich, když se dvojice majestátním krokem vydala k Výsměškově kanceláři. „Zahlédl jsem něco v novinách, ale myslel jsem si, že je to nějaký žert.“

„A proč sis to myslel, to mi řekni?“ odpověděl Výsměšek, když přecházeli Velkou síň. „Univerzita má skvělé sportovní tradice, jak sám dobře víš.“

„Tradice jsou postrachem pokroku. Měj rozum, Vzoromile. Možná, že vlk na sebe může vzíti roucho sportovní, ale rozhodně pochybuju o tom, že by se vešel do toho, které si oblékal před čtyřiceti lety. Ale jak vidím, pořád tady ještě máte pana Ctibuma?“

„Ehm…“ odkašlal si Rozšafín a vrhal nejisté pohledy z jednoho na druhého. Rozšafín Ctibum kdysi dostal plných sto bodů ze sta možných při zkoušce z jasnovidectví, když se k ní dostavil den předem. Teď viděl bouřkový mráček, který se začínal zvětšovat.

„Tak co, mládenče, jak to pokračuje s fotbalem?“

„No, zdá se, že to jde velmi dobře, arcikancléři. Jsem rád, že vás zase vidím, děkane.“

„Arcikancléři,“ zapředl bývalý děkan. „Tak mě napadlo, jak dobří byste byli, kdybyste měli hrát s mojí univerzitou.“

„No, postavili jsme si tady fešácký tým,“ odpověděl mu Výsměšek, „a i když naším úmyslem je sehrát první utkání s některým z místních mužstev, bylo by pro mě velkým potěšením ukázat Prašnekově univerzitě při hře v poli jeden nebo dva triky.“ Mezitím došli zhruba do poloviny Velké síně a přesně, jak se dalo čekat, jejich přítomnost přerušila hru.

„Arcikancléři, mám dojem, že to není právě ten nejlepší –“ začal Rozšafín, ale jeho hlas zanikl ve sboru nadšených souhlasných výkřiků, které zazněly ze všech stran Velké síně.

„A jaká bude cena?“ řekl Jindřich a usmál se na přítomné.

„Cože? Jaká cena?“ vyprskl arcikancléř.

„Pro vítěze. Nasbírali jsme přece dost veslařských trofejí, když jsme byli mladí, ne?“

„Aha, ano, myslím, že Patricij má v tomto směru nějaké plány.“

„Mám dojem, že každým okamžikem se bude v Modrém refektáři podávat občerstvení,“ přerušil je Rozšafín s jakousi zoufalou, upocenou veselostí. „Budou samozřejmě masové koláče, ale pokud jsem dobře informován, je také připraven pěkný výběr různých karí.“

Ve většině případů by to zabralo, ale oba staří mágové si upřeně zírali do očí, a byli by teď neustoupili a nemrkli ani za kus Oráčova koláče. Ani za celý.

„Jenže my, muži Umění, se nezajímáme o takové bezcenné tretky, jako jsou plakety nebo medaile, že?“ pokračoval Jindřich. „My chceme pořádně velké a hodnotné tretky, nebo nic, nemám pravdu, Vzoromile?“

„Vy jdete po Klobouku,“ odpověděl mu přímo arcikancléř. Vzduch mezi nimi začínal bzučet.

„No ano, samozřejmě.“

Následovalo výhrůžné ticho, provázející srážku dvou mocných myslí, ale Rozšafín Ctibum se rozhodl, že jestliže on sám představuje díky funkcím přinejmenším dvanáct důležitých lidí Univerzity, vytvořil sám se sebou Výbor, a protože, jak se říká, „víc hlav, víc smyslů,“ je de facto velmi moudrý, a měl by zasáhnout.

„A vaše sázka, děk – pane, by byla…?“

Výsměšek mírně pootočil hlavu a zavrčel: „On nic sázet nemusí. Myslím, že jsem si tak trochu naběhl, takže…“

Mezi staršími mágy to zašumělo a bylo vidět, že si rychle vyměňují názory. Pak Rozšafín Ctibum zaslechl šeptem pronesenou poznámku. „Špičaté boty mrtvého muže.“

„Ne, to zakazuju!“ zvolal.

„Vy to zakazujete?“ pozvedl Jindřich obočí. „Nejste nic jiného než neopeřené holátko, pane Ctibume.“

„Hlasy všech funkcí, které zastupuji v kolejní radě, znamenají, že, technicky vzato, radu kontroluju,“ odpověděl mu Rozšafín a pokoušel se přitom vypnout kostnatý hrudník, který rozhodně nebyl stavěn k vypínání. Nicméně díky oprávněnému rozhořčení a jisté dávce strachu z toho, co se stane, až mu rozhořčení dojde, se mu to částečně podařilo.

Oba protivníci se v přítomnosti tohoto zmítajícího se červa poněkud uklidnili.

„Copak si nikdo nevšiml, že tahle postupně získáváte takovou moc?“ zajímal se Výsměšek.

„Jistěže ano, pane. Já. Až na to, že podle mě se nejedná o moc, ale o zodpovědnost a těžkou práci. Ani jeden z vás se neunavuje podrobnostmi, víte? Technicky vzato bych měl mnoho věcí ohlásit někomu jinému, ale ve většině případů jsem ten někdo jiný já. Nedokážete si to asi ani představit, pánové. Jsem dokonce camerlengo, což znamená, že kdybyste teď padl mrtev, arcikancléři, z jakékoliv příčiny kromě následku legální Špičaté boty mrtvého muže, povedu tohle místo, dokud nebude zvolen váš nástupce, což, vezmeme-li v potaz podstatu mágstva, znamená doživotní funkci. V tom případě by se knihovník jako jediný rozpoznatelný a schopný člen starších členů sboru pokusil složit svou funkci, a pokud by se mu to nepodařilo, další úřední postup předepisuje všem mágům bojovat mezi sebou o Klobouk. Následkem toho by došlo k vypuknutí požárů, nastala by zkáza, z každého otvoru by vylézaly holubičky, králíci a kulečníkové koule, a tak by vznikly početné ztráty na životech.“ Po chvilce Rozšafín pokračoval. „Takže… to je důvod, proč některým z nás dělá starosti, když vidí, jak se dva mocní mágové takhle hádají. Abych to uzavřel, gentlemani, mluvil jsem dost dlouho, takže jsem vám dal čas na to, abyste znovu uvážili své úmysly. Někdo to udělat musel.“

Výsměšek si odkašlal. „Děkuji vám za to, že jste do toho vstoupil, Ctibume. Tuhle otázku ještě probereme. Rozhodně je to něco, co mělo být řečeno. Koneckonců, tohle už nejsou ty staré dobré časy.“

„Vaše prohlášení beru na vědomí a přijímám,“ řekl Jindřich, „až na to, že technicky vzato, tohle jednou budou staré dobré časy pro někoho jiného.“

Rozšafínova hruď se pořád ještě prudce zvedala a klesala.

„Velmi dobrá poznámka,“ přikývl Výsměšek.

„Poslyšte, nepletu se, když řeknu, že jsem tady slyšel někoho mluvit o karí?“ změnil Jindřich náhle téma i tón hovoru. Bylo to, jako naslouchat rozhovoru dvou prastarých ještěrů, kteří se v řeči řídí ještě starší knihou etikety napsanou řádovými sestrami.

„Do oběda je ještě dlouho[26], ale víte co? Proč byste nepřijal pohostinství mé univerzity? Skoro bych se vsadil, že váš pokoj zůstal přesně tak, jak byl, i když, co vím, tak zpode dveří vylezlo několik velmi podivných věcí. A možná byste tady mohl zůstat na zítřejší večerní hostinu?“

„Ale? Vy zítra pořádáte nějakou hostinu?“ ožil Jindřich.

„Přesně tak, a byl bych velmi potěšen, kdybyste přijal mé pozvání, starý brachu. Budeme hostit pár dobrých občanů. Takové ty chlapíky, co se o nich říká, že jsou solí země, chápete. Úžasní lidé, pokud se vyhnete tomu, pozorovat je při jídle, ale docela schopní řečníci, když jim dáte dost piva.“

„A víte, co je na tom legrační? Přišel jsem na to, že to stejně funguje i u mágů. No, tak to samozřejmě nemohu odmítnout. Už jsem nebyl na pořádném banketu celou věčnost.“

„Ne?“ pozvedl Výsměšek obočí. „A já myslel, že vy si uspořádáte nějaký ten banketek každý den!“

„Víte, máme omezený rozpočet,“ přiznal arcikancléř z Prašnekovy univerzity. „Pochopte, je to otázka vládního grantu.“

Mágové zmlkli. Bylo to, jako kdyby vám někdo právě řekl, že mu zemřela matka.

Výsměšek ho soucitně poplácal po ruce. „Hm, promiňte, to je mi líto.“ Zastavil se u dveří do Velké síně a obrátil se k Rozšafínovi. „My teď prodiskutujeme věci na vysoké úrovni, Ctibume. Udržujte je v pohybu! Mládenci vám pomohou! Pokuste se zjistit, jak má vypadat opravdový fotbal!“

Když hlavy obou univerzit odešly, starší členové sboru si viditelně oddechli. Většina z nich byla dost stará na to, aby si pamatovala alespoň dva zuřivé boje mezi rozdílně smýšlejícími skupinami mágů, z nichž ten horší byl nakonec rozhodnut a ukončen Mrakoplašem, který kolem sebe bil polovinou cihly v ponožce…

Rozšafín se teď podíval na Mrakoplaše a zjistil, že ten neohrabaně poskakuje po jedné noze, zatímco si pokouší znovu navléct ponožku. Rozšafín si pomyslel, že bude lepší to nekomentovat. Bylo dost pravděpodobné, že to byla tatáž ponožka.

Profesor Neurčitě mlhavých studií poplácal Rozšafína po zádech. „To jste provedl výborně, mládenče. Mohl z toho být ošklivý incident.“

„Díky, pane.“

„Omlouvám se vám, jak se zdá, naložili jsme toho na vás trochu moc. Věřte mi, že to nebylo úmyslné, natož promyšlené.“

„I já jsem si jistý, že ne, pane. To je tady máloco,“ povzdechl si Rozšafín. „Bohužel, nepromyšlené jmenování, kličkování a odklady tady patří k běžným praktikám.“ Rozhlédl se s očekáváním po přítomných členech Rady. Chtěl být zklamán, ale věděl, že nebude.

„Ano, věci tady jsou ve velmi špatném stavu,“ přikyvoval lektor Zaniklých run.

Profesor se zatvářil smrtelně vážně. „Hmm…“

Tak pokračuj, pomyslel si Rozšafín Ctibum, jen to řekni. Vím, že to řekneš, ty se prostě nedokážeš zarazit, nedokážeš, ani náhodou…

„No, já si myslím, Ctibume, že byste si to měl nějak přebrat, až vám zbude nějaká ta chvilka,“ řekl profesor.

„Zásah!“

„Pardon, co jste říkal, Ctibume?“

„Ale to nic, pane, vážně nic,“ řekl Rozšafín rozšafně. „Jen jsem se na okamžik zamyslel nad nezměnitelností běhu vesmíru.“

„No, jsem rád, že alespoň někdo se nad takovými věcmi občas zamyslí. Jen vydržte.“ Lektor Zaniklých run se rozhlédl kolem a dodal: „Jak se zdá, všechno se hezky uklidnilo. To o tom karí znělo úžasně.“

Mágové, kteří byli obdařeni větším počtem let, větší váhou nebo obojím, se začali všeobecně přesouvat ke dveřím, ale zápas mezi těmi mladšími a méně magicky přitahovanými k nožům a vidličkám pokračoval.

Rozšafín si sedl a do klína si položil poznámkový blok. „Nemám nejmenší představu, co tady vlastně vůbec dělám,“ oznámil světu kolem sebe.

„Mohl bych vám nějak pomoci, pane?“

„Pan Sráž? No, víte, to je od vás moc hezké, ale nevěřím, že vaše zkušenosti v okapávání svíček by mi nějak zvlášť…“

„Ve hrách tohoto typu, pane, jsou tři základní skupiny věcí, které je třeba mít na zřeteli. Za prvé: Pravidla hry, a to se všemi jejich podrobnostmi, za druhé: Praktické umění hry, provedení nacvičených akcí a správná psychologie hráčů, potřebná k vítězství, a za třetí: Dokonalé pochopení podstaty hry. Mohu pokračovat?“

„Chrm,“ zahuhlal Rozšafín, který podlehl mírnému omámení jako každý, kdo slyšel některou ze Srážových lekcí poprvé.

„Ten má ale vyřídilku, co?“ ozval se Haštal. „Umí říkat dlouhý a cizí slova, u kterejch by se takoví jako vy nebo já zastavili v půlce, aby si voddechli, nebo si promysleli, jak dál! Tedy, já rozhodně.“ Hlas se mu vytratil.

„Ehm, pokračujte, pane Sráži.“

„Díky, pane. Pokud vím, tak cílem této hry je zaznamenat alespoň o jeden gól více než váš protivník. Ale naše dvě mužstva jen běhají sem a tam a všichni najednou se pokoušejí kopnout do míče. Nějaké góly byly dány, to ano, ale jen náhodně. Stejně jako v šachu, kde musíte chránit svého krále, musíte tady bránit svou metu. Vy mi teď jistě řeknete, že máte ochránce své mety, ale je to přece jen jeden člověk, abychom tak řekli. Každý gól, kterému zabrání, ovšem zostouzí jeho mužstvo, protože to byli oni, kdo dovolil protivníkovi dostat se tak blízko. Ale na druhé straně jsou to zase jen oni, kdo si musí vytvořit nejlepší příležitost, jak zaznamenat gól u protivníkovy mety. To je problém, kterému bych se rád věnoval. Zmínil jsem se o šachu, ale tahle hra, a především lehkost, s jakou se pohybuje míč, znamená, že dění se může přenést z jednoho konce herní plochy na druhý během několika málo vteřin, a tak změnit celou situaci, jako jediná postava trpaslíka ve hře Buch.“

Když viděl jejich výrazy, usmál se a dodal: „Víte, tahle hra je skutečně jednou z nejjednodušších. Umí ji hrát každý malý kluk… a přesto, hrát ji dokonale vyžaduje prakticky nadlidské nadání.“ Na chvilku se zamyslel a řekl: „Nebo možná podlidské. No, rozhodně onen dobrovolný stav mysli, který nás dokáže přenést do onoho zvláštního království metafyziky. Víte, je to opravdu úžasné. Jsem tím zcela uchvácen!“

Kruh ticha, který ho po jeho slovech obklopil, ale nebyl zlověstný, spíše se dusil zmateným úžasem. Nakonec řekl mág Mrakoplaš: „Ehm, tedy, pane Sráži, myslel jsem, že jste řekl, že prostě máme dostat míč mezi ty dva špičaté klobouky.“

„Profesore Mrakoplaši, běháte opravdu skvěle, ale nevyužíváte to. Profesore Macarono, vy se pokoušíte vstřelit gól okamžitě poté, co dostanete míč, a to bez ohledu na cokoliv, co se kolem vás děje. Doktore Zďáblíkove, vy neustále podvádíte a faulujete –“

„Omluvte mě, ale vidíte? – Prsten s lebkou!“ vskočil mu do řeči Zďáblíkov. „Podle pravidel ústavu se ode mě předpokládá, že budu porušovat pravidla.“

„V rámci přijatelných mezí,“ pospíšil si Rozšafín.

„Zadeli Nóblhóchu (žádné příbuzenstvo), vy dovedete do rány vložit neuvěřitelnou sílu,“ pokračoval Sráž, „ale zdá se, že je vám úplně jedno, kam míč letí, hlavně když doletí daleko. Jeden každý z vás má silné a slabé stránky a existuje tady možnost využít jak těch, tak těch. Tedy za předpokladu, že chcete opravdu vyhrát. Zatím by ale bylo pro váš trénink dobré sehnat víc takových míčů a naučit se je dobře ovládat. Když se rozeběhnete a vykopnete míč před sebe, znamená to, že jste ho vlastně předali protivníkovi. Musíte se naučit držet si míč blízko u nohy. Neustále se díváte dolů, abyste se ujistili, že míč pořád ještě máte. Pánové, pokud se potřebujete ujišťovat o tom, že pořád ještě máte míč, pak už ho buď nemáte, nebo o něj v nejbližší chvíli přijdete. A teď se bohužel musíme tady s panem Haštem omluvit, protože jestli se nám nepodaří dostat ten svícen včas tam, kam patří, dostaneme se do ošklivých nepříjemností.“

Kouzlo povolilo.

„Cože?“ rozhlížel se zmateně Rozšafín. „Tedy, chtěl jsem říct… cože? Zůstaňte tady, pane Sráži!“

Sráž se okamžitě nahrbil a upřel oči na špičky vlastních nohou, obuté v neohrabaných botách. „Jestli jsem překročil nějaké meze, tak se omlouvám, pane. Snažil jsem se jen být k užitku.“

„Být k užitku?“ opakoval Rozšafín a obrátil se k Haštalovi, jako by doufal, že od něj získá nějakou mapu k tomuto novému teritoriu.

„No, on tak prostě mluví, to je všechno,“ pokrčil Haštal rameny. „Von přece neudělal nic špatnýho, tak proč na něj takhle křičíte? Některý z těch jeho nápadů byly sakra dobrý! Neměl byste se na něj vytahovat akorát proto, že je malej a mluví jako noblesa!“

Vážně, ještě před chvilkou vypadal Sráž mnohem větší, pomyslel si Rozšafín. Opravdu se jen tolik nahrbil? „Já na něj přece doopravdy nekřičel,“ bránil se. „Jen jsem nějak nedokázal pochopit, co dělá u okapávání svíček! Tedy, chápejte, já chápu, že to je to, co dělá, ale nechápu proč?“

„No… potřebujete přece okapané svíčky, pane,“ vmísil se do řeči zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo), „a podle mého mínění dosáhlo okapávání v poslední době mimořádné kvality. Často, když tak v noci procházím chodbami, říkám si –“

„Dobré nebe, člověče. On je vzdělaný! Vyzařuje vědomosti! Je to polyhistor!“ rozohňoval se Rozšafín.

„To jako chcete říct, že je příliš chytrý, než aby mohl být okapalem?“ opáčil zadel a v očích měl bojovný pohled. „Asi byste si nepřál, aby vám svíčky okapával nějaký hloupý okapal, že ne? To byste pak měl svíčky mizerně okapané a vosk bůhvíkde, nemyslíte?“

„Já jsem prostě myslel jenom, že –“

„A toho odpadu,“ dodal zadel pevně.

„No, dobrá, ale musíte přece připustit, že je divné, když takový –“

Zabít by ho chtěli nejspíše všichni.

Rozšafín prudce zabrzdil myšlenky, když se před ním otevřela propast vzpomínek. „To přece nedává smysl! To nemůže být pravda!“

„Pane?“

Uvědomil si, že se na něj upírají pohledy všech hráčů. Výsměšek mu odmítl prozradit víc a Rozšafín v duchu došel k přesvědčení, že Sráž je z nějakého důvodu na útěku. Nebyla to tak zřídkavá věc. Občas se mohlo stát, že některý z novopečených mágů, který pracoval v nějaké malé vesnici, došel k názoru, že by nebylo od věci pospíšit si zpět a v bezpečných kamenných stěnách NU absolvovat doplňující nebo nadstavbový seminář, který bude trvat tak dlouho, dokud jeho malá chyba nebude napravena, zapomenuta, vymazána nebo chycena a naložena do lihu. Vždycky tady byl někdo, komu byl poskytnut azyl z nějakých blíže neznámých, tajemných důvodů. Politické cíle a chování mágstva byly buď velmi jednoduché a diktované někým, kdo už nedýchal, nebo zapletené jako koule nití v místnosti s třemi malými hravými koťátky.

Jenže Sráž… Jaký zločin mohl spáchat? Pak ale musíte vzít v úvahu, že to byl právě Výsměšek, kdo mu dovolil přijít na Univerzitu, a každopádně dostal Rozšafína do pozice, ve které se právě teď nacházel. Proto tady byla jediná rozumná věc, již mohl udělat – smířit se s tím.

„Myslím, že pan Sráž měl několik skutečně skvělých nápadů,“ začal opatrně, „a myslím, že by v nich měl pokračovat. Prosím, pane Sráži, pokračujte.“

Pozorovat, jak Sráž zvedá hlavu, bylo jako pozorovat východ slunce, ale slunce poněkud nejisté a váhavé, které se obává, aby jej bohové vzápětí znovu nesrazili do temnot noci, a touží po ujištění, že k tomu nedojde.

„Jsem hodnotný?“

„No, jak bych…“ začal Rozšafín, ale pak se podíval na Haštala a viděl, že ten na něj mává rukama a horlivě přikyvuje.

„Tedy, ano, jistě, jak se zdá, tak ano, pane Sráži. Jen jsem užasl nad tím, v jak krátkém čase jste dokázal nahlédnout do podstaty té hry.“

„Mám talent pro rozeznávání vzorů v rozvíjejících se situacích.“

„Skutečně? No, výborně. Tak v tom tedy pokračujte.“

„Promiňte mi, ale měl bych jednu otázku, jestli dovolíte?“ Vypadá jako pytel hadrů z vetešnictví a mluví jako teolog na odpočinku, pomyslel si Rozšafín. „Jen se ptejte, pane Sráži.“

„Mohl bych pokračovat v okapávání?“

„Cože? A chcete?“

„Ano, opravdu chci. Baví mě to a nezabere mi to mnoho času.“

Rozšafín se znovu podíval na Haštala, který pokrčil rameny. Udělal obličej a přikývl.

„Ale rád bych ještě poprosil o jednu laskavost,“ pokračoval Sráž.

„No, víceméně jsem něco takového čekal,“ zabručel Rozšafín, „jenže vás, bohužel, musím upozornit, že náš rozpočet je právě –“

„Ale ne, ne, nechci žádné peníze,“ přerušil ho spěšně Sráž. „Já neutratím ani ty, které si vydělám. Jen bych byl rád, kdybyste do mužstva zařadil pana Haštala. On je velmi skromný, ale myslím, že byste měl vědět, že co se týče nohou, je to skutečný génius. Pokud by byl ve vašem mužstvu, nedokážu si vůbec představit, že byste mohli prohrát.“

„Ne, to ne,“ bránil se Haštal. Mával rukama a pomalu ustupoval. „Ne! Já ne! Já nejsem fotbalista! Já si jen tak kopu s plechovkama!“

„No, ale já si myslel, že to je tak nějak srdce a duše fotbalu, ne? Touha kopat do všeho, co člověku přijde pod nohu, ne?“ řekl Rozšafín, kterému nikdy nedovolili hrát si na ulici.

„A já myslel, že ten začátek byl, když si v minulosti chlapi kopali na bojišti useknutou hlavou jednoho z nepřátel,“ pokusil se zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo).

Někdo si odkašlal. „Podle mého mínění je to nepravděpodobné,“ ozval se doktor Zďáblíkov, „pokud by ovšem nebyla v nějakém pytli nebo kovové síťce, a pak bychom tady narazili na potíže s váhou, protože lidská hlava váží zhruba kolem čtyř a půl kila, a řekl bych, že to už by byl pěkný nápor na nohu. Možná byste ji mohli nějakou chvíli kutálet nohama sem a tam, ale bylo by třeba jí podvázat čelist, protože nikdo nestojí o to, aby ho někdo kousl do nohy. Mám několik hlav u ledu, pokud by chtěl někdo provést pár pokusů. Je to úžasné, ale pořád ještě existují lidé, kteří odkazují svá těla nekromantskému výzkumu. Venku chodí někteří velmi podivní lidé.“

V tomto místě si vedoucí Posmrtné komunikace uvědomil, že okolní publikum se na podobné věci zřejmě dívá poněkud jinak.

„No, nemusíte se na mě hned tak dívat,“ ohradil se. „Pamatujte na prsten s lebkou! Je mojí povinností znát podobné věci.“

Rozšafín si odkašlal. „Pane… Nejspíši… je to tak? Váš kolega o vás má opravdu vysoké mínění. Připojil byste se k nám?“

„Omlouvám se, šéfe, ale slíbil sem svý starý mámě, že nikdy nebudu hrát fotbal. Je to ta nejlepší cesta, jak si dát rozmlátit hlavu.“

„Hašt Nejspíš?“ vykřikl najednou zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo). „Nejste náhodou syn Davida Nejspíše? Ten přece –“

„Dal čtyři góly, to je fakt,“ přikývl Hašt. „A pak umřel na ulici zakrytej něčím špinavým kabátem a déšť smejval jeho krev do kanálu. Jó, fotbalovej princ.“

„Nechtěl byste si o tom popovídat, pane Hašte?“ zeptal se ho Sráž s naléhavostí v hlase.

„Ne, ne, jsem dobrej. Jasný?“

„Tohle není ten druh fotbalu, pane Hašte,“ pokračoval Sráž konejšivě.

„Jasně, já vim. Jenže jsem to slíbil svý mámě.“

„Tak jim aspoň ukažte ty správné pohyby, jak vy to umíte,“ prosil Sráž. Obrátil se k hráčům. „To musíte vidět!“

Hašt si povzdechl, ale Sráž ho vlastně už napůl přemluvil.

„No dobrá, estli ti to udělá radost,“ řekl Hašt a k všeobecnému smíchu vytáhl z kapsy plechovku.

„Vidíš?“ stěžoval si Srážovi. „Myslej si prostě, že je to nějaká sranda.“

Sráž si založil ruce. „Jen jim to ukažte.“

Haštal pustil plechovku na nárt nohy, pak si ji bez viditelné námahy vyhodil na rameno, mírně se předklonil, a plechovka se mu překulila za krkem na druhé rameno a po krátké pauze se zvedla na výšku. Mírně trhnul ramenem, plechovka mu spadla na patu druhé nohy, Hašt udělal zvláštní pohyb, a plechovka vylétla do vzduchu. Když pak padala dolů, zachytil ji na špičku téže nohy. Zůstala tam jako přilepená a točila se s tichým chřestivým zvukem.

Hašt mrknul na Rozšafína Ctibuma. „Nehýbejte se, šéfe.“

Plechovka odskočila od boty, vyletěla, a když padala, zasáhl ji naplocho ranou, která ji zaměřila přímo na Rozšafína. Lidé, kteří stáli za Ctibumem, se rozeběhli na všechny strany, ale plechovka s hlubokým bzukotem těsně minula jeho tvář a začala se mu točit kolem krku. Chvilku vypadal, jako když má lesklý kovový náhrdelník, ale pak se oddělila a jako z vody vyvržený losos padla Haštalovi zpět do ruky.

V nastalém hrobovém tichu vytáhl Rozšafín Ctibum z kapsy thaumometr a zadíval se na něj.

„Zcela přirozené pozadí,“ prohlásil nakonec rozhodně. „V tom nebyla žádná magie. Jak to děláte, pane Nejspíši?“

„De jenom o to, chytit ten grif, šéfe. Dát tý věci faleš, votáčky, ale když na to moc myslim, tak to většinou nefunguje.“

„Dokázal byste to s míčem?“

„To nevim, nikdy jsem to nezkoušel. Ale nejspíš ne. Nedá se votáčet nadlouho a nakrátko, chápete? Ale i tak byste určitě něco z toho balónu dokázali dostat.“

„Ale jak nám to pomůže?“ vmísil se do hovoru Zďáblíkov.

„Ovládnutí míče je všechno,“ odpověděl Sráž. „Připravované nové pravidlo, pokud to dobře chápu, umožní ochránci mety uchopit míč rukama. To je životně důležité. Neexistuje však žádné pravidlo, které by zakazovalo dotknout se míče hlavou, kolenem nebo ho zablokovat hrudí a spustit si ho přímo na nohu. Pamatujte, gentlemani, že tenhle míč létá. Musíte se naučit nemyslet jen nízko při zemi.“

„Jsem si skoro jistý, že používání hlavy bude považováno za nelegální,“ řekl Rozšafín.

„Pane, vy předpokládáte pravidlo tam, kde žádné není. Pamatujte si, co jsem řekl o skutečné podstatě hry.“

Rozšafín si všiml slabého úsměvu, který přeběhl Srážovi po rtech, a vzdal se. „Pane Sráži, já teď svěřuji výběr a výcvik našeho fotbalového mužstva vám. Vy budete samozřejmě podávat hlášení mně.“

„Ano, pane. Děkuji vám, pane. Budu ale potřebovat pravomoc vyreklamovat členy mužstva z jejich každodenních povinností, když to bude nezbytně nutné v zájmu hry.“

„No, myslím, že mi nezbývá nic jiného, než s tím souhlasit. Tak dobrá, teď ponechám mužstvo ve vašich rukou,“ řekl Rozšafín a v duchu ho napadlo, kolik asi pytlů starého oblečení používá slovo „vyreklamovat“, jako kdyby to pro ně bylo zcela běžné? No, dobře, ale starý Výsměšek má k tomuhle malému skřetovi, pokud je to skutečně skřet, přátelský vztah, a já nikdy nepochopil ducha týmových her.

„Promiňte, pane, ale mohl bych přece jen požádat o velmi malou částku peněz?“

„Proč?“

„S veškerou úctou k momentálním úskalím univerzitního rozpočtu,“ pokračoval Sráž, „považuji to za velmi nutné.“

„Proč?“

„Rád bych vzal mužstvo na balet.“

„Ale to je přece naprosto nesmyslné!“ vyštěkl Rozšafín.

„Ne, pane, to je naprosto nezbytné.“

~~~

Následujícího dne byl v Kometě článek o tajemném zmizení úžasné „Lilie“, což vyvolalo na Gustýniných rtech úsměv. Ti lidé si prostě nepřečetli pohádky, pomyslela si, když odcházela z domu. Když chcete najít krasavici, musíte ji hledat v popelu. Protože byla Gustýna Gustýnou a bude jí do morku kostí za jakékoliv situace, dodala v duchu, i když o sporáky v Noční kuchyni je dokonale pečováno a všechen popel je okamžitě odnášen.

Ke Gustýnině překvapení vyšla Julie ze dveří téměř ve stejné chvilce a vypadala, jako kdyby byla skoro vzhůru. „Myslíš, že mě pustí na hostinu?“ zeptala se, když se vydaly ke koňbusu.

Teoreticky ano, pomyslela si Gustýna, ale pravděpodobně ne, protože Julie byla přece jen pouhé děvče z Noční kuchyně. Dokonce i přesto, že Julie byla Julie, bude paní Vidlákovou označena jako děvče z Noční kuchyně. „Poslyš, Julie, ty na tu hostinu půjdeš,“ řekla nahlas, „a já taky.“

„Hm, jenže já si myslím, že to se paní Vidlákové nebude líbit,“ odpověděla Julie.

V Gustýnině nitru pořád ještě něco bublalo. Začalo to v Hornodolu, vydrželo to do včerejška a něco z toho zbývalo ještě dnes. „To je mi úplně jedno,“ odsekla.

Julie se zachichotala a rychle se rozhlédla, pro případ, že by se paní Vidláková schovávala někde v okolí koňbusové zastávky.

A je mi to vážně jedno, pomyslela si Gustýna. Úplně fuk. Bylo to jako tasit meč.

~~~

Rozšafínova kancelář byla pro Vzoromila Výsměška vždy tak trochu záhadou. Proboha, vždyť ten člověk ještě používal kartotéky! Výsměšek vycházel z předpokladu, že to, co si nedokážete zapamatovat, není důležité, a způsob ukládání dokumentů a listin na hromadu na podlaze dovedl do stádia skutečného umění.

Rozšafín pozvedl hlavu. „Á, dobré ráno, arcikancléři.“

„Právě jsem nahlédl do Velké síně,“ oznámil mu arcikancléř.

„Ano, arcikancléři?“

„Všichni naši mládenci tam provozovali balet.“

„Ano, arcikancléři.“

Výsměšek se naklonil kupředu a opřel se po obou stranách papíru, na němž právě Rozšafín pracoval, svými obrovskými kloubnatými pěstmi. „Proč?“

„To je nápad pana Sráže, arcikancléři. Očividně se musí naučit rovnováze, správnému vyvážení těla a eleganci.“

„Poslyšte, viděl jste někdy zadela Nóblhócha stát na jedné noze? Dovolte, abych vám řekl, že je to okamžitý lék na melancholii.“

„To si dokážu představit,“ odpověděl Rozšafín, aniž zvedl zrak od papíru.

„A já myslel, že základní představa byla, že se naučí kopnout míč k metě.“

„No, to jistě, ale pan Sráž má svou filozofii.“

„Vážně?“

„Samozřejmě, pane.“

„Hemží se prakticky po celé Univerzitě,“ řekl Výsměšek.

„Ano, pan Sráž a pan Nejspíš připravují nějaké malé překvapení na večerní hostinu,“ vysvětloval Rozšafín, pak vstal a otevřel horní zásuvku registrační skříně. Pohled na otvírané registratury obvykle připomínal Výsměškovi, že už měl být někde jinde, ale při této příležitosti mnemotechnická pomůcka nefungovala.

„Ach, ano, a všiml jsem si, že máme několik nových míčů!“

„Mistr Chrapohluš opravdu ví, jak popadnout příležitost za pačesy.“

„Takže všechno jde, jak má?“ zeptal se Výsměšek poněkud váhavým hlasem.

„Zatím to tak vypadá, pane.“

„No, pak předpokládám, že bude lepší, když to nechám být,“ řekl Výsměšek. Zaváhal, protože měl pocit, že se mu věci trochu vymykají z rukou, ale pak našel něco, u čeho si byl jist, že v rukou udrží. „A jak to vypadá s těmi novými pravidly, Ctibume?“

„No, velmi dobře, děkuji za optání, arcikancléři. Ponechali jsme v nich samozřejmě část těch, která platí při pouličních zápasech, to aby byli všichni spokojení. Ale řeknu vám, některá z nich jsou dost podivná.“

„Co jsem to… aha. Pan Sráž, jak se zdá, je docela slušný chlapík, hm?“

„Rozhodně, arcikancléři.“

„Řekl bych, že to od něj byl skvělý nápad, pozměnit tu metu, co? Takhle je to mnohem větší legrace.“

„A vy nebudete trénovat, pane?“ zajímal se Rozšafín a přitáhl si před sebe další dokument.

„Já jsem kapitán! Já trénovat nepotřebuju.“ Výsměšek se obrátil k odchodu, ale s rukou na klice se zastavil. „Měl jsem včera večer dlouhou debatu s bývalým děkanem. Je to samozřejmě ze srdce poctivá duše,“ dodal spěšně.

„Ano, jistě. Chápu, že atmosféra v Mágorlíku byla opravdu družná a veselá, arcikancléři,“ přikyvoval Rozšafín. A taky po čertech drahá, dodával v duchu.

„Věděl jste, že je Adrian Cibulář profesorem?“

„Ale ano, arcikancléři, jistě.“

„A vy byste se také chtěl jedním stát?“

„Abych řekl pravdu, tak ani ne, arcikancléři. Myslím si, že v tomto ústavu by měla zůstat jedna nebo dvě funkce, které vykonává někdo jiný než já.“

„Hm, ale oni pojmenovali tu svoji mašinu Pex! To má ovšem k vynalézavosti a originalitě hezky daleko, nemyslíte?“ pokračoval Výsměšek.

„Víte, jsou tady ale jisté velmi zásadní rozdíly. Pokud vím, oni tam používají k vygenerování blabolového protipólu kuřata,“ vysvětloval Rozšafín.

„Zdá se, že ano,“ přikyvoval Výsměšek. „No, myslím, že něco takového.“

„Hmmm,“ řekl Rozšafín, a bylo to opravdu solidní hmmm, k němuž byste možná bezpečně přivázali menší člun.

„Něco v nepořádku?“ nakrčil Výsměšek čelo.

„Tedy, snad ani ne, vlastně ne, arcikancléři. Nezmínil se bývalý děkan náhodou o nutnosti od základu přebudovat morfický rezonátor, aby tak mohli provést nezbytné změny na rozhraní blabol/šloud?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Výsměšek.

„Hm,“ řekl Rozšafín s bezvýraznou tváří. „Dobrá, Adrian si s tím ale určitě poradí. Je velmi chytrý.“

„No, dobře, ale to všechno bylo založeno na vaší práci. To vy jste postavil Hexe. A oni se nám tady teď snaží vykládat, jaký on není úžasný myslitel. Jeho podobenka je dokonce na kartičce v cigaretách!“

„To je hezké, pane. Je správné, aby svět znal své vynálezce.“

Výsměšek se cítil jako komár, který se pokouší vbodnout sosák do ocelového hradního plátu. „Pch, tedy musím říci, že dnešní magie a mágové se oproti mým časům hodně změnili,“ zavrčel.

„Chápu, pane,“ přikývl Rozšafín klidně.

„A mimochodem, pane Ctibume,“ dodal arcikancléř a otevřel dveře, „mé časy ještě neskončily.“

Někde v dáli zazněl výkřik, a pak se ozvala rána. Výsměšek se zasmál. Den jako by se náhle rozjasnil.

Když společně s Rozšafínem dorazili do Velké síně, zjistili, že většina členů týmu stojí v těsné skupince kolem jednoho ze spoluhráčů ležícího na zemi. U něj klečel Sráž.

„Co se to tady stalo?“ vyptával se Výsměšek.

„Je ošklivě odřený, pane. Přiložím mu obvaz.“

„Aha.“ Oči mu padly na velkou, mosazí okovanou bednu. Na první pohled vypadala jako obyčejná cestovní bedna, ale to jen do chvíle, než jste si všimli množství malých nožiček, které jí vykukovaly pode dnem.

„Mrakoplašovo Zavazadlo,“ zavrčel. „A kde je Zavazadlo, Mrakoplaš nemůže být daleko. Mrakoplaši!“

„No, ale to vlastně vůbec nebyla moje vina,“ ozval se Mrakoplaš.

„On má pravdu, pane,“ vmísil se jim do řeči Sráž. „Musím se omluvit, protože tady naneštěstí došlo k všeobecnému omylu. Pokud jsem to pochopil, jedná se o znamenitou kouzelnou a unikátní bednu se stovkami malých nožiček, a přítomní gentlemani nabyli z celkem pochopitelných důvodů dojmu, že by mohla hrát fotbal jako sám ďábel, jak to sami vyjádřili. Bohužel, musím říci i to, že se tento jejich předpoklad ukázal jako dokonale mylný.“

„Pokoušel jsem se jim to říct,“ ozval se hlas bývalého děkana, který stál na okraji hloučku. „Dobré ránko, Vzoromile. Máte tady vážně dobrý tým.“

„Jediné, co to množství nožiček dokáže, je plést se jedna druhé do cesty,“ ozval se Bingo Macarona. „A když to náhodou skočí na balón, začne se to nekontrolovaně točit dokola, a tak došlo ke zranění tady pana Dobromáčky.“

„No, dobrá, chybami se člověk učí,“ řekl Výsměšek. „Tak a teď… nemáte náhodou i něco hezkého, co byste mi mohli předvést?“

„Myslím, že máme přesně to pravé, arcikancléři,“ ozval se za ním veselý, i když poněkud ostrý hlas.

Výsměšek se otočil a díval se přímo do tváře drobného muže tvaru a neodbytnosti pikoly. Zdálo se, že doslova vibruje na místě.

„To je profesor Ritornel, Hudební mistr,“ zašeptal Výsměškovi do ucha Rozšafín.

„Dobrá, profesore,“ pokračoval hladce Výsměšek, „vidím, že jste si s sebou vzal i sbor.“

„Samozřejmě, arcikancléři, a musím vám říci, že díky tomu, čeho jsem byl dnes ráno svědkem, jsem nadšen a naplněn vnitřním světlem! Bez velkých okolků jsem vytvořil slogan, jaký jste si přál!“

„Přál jsem si něco takového?“ ucedil Výsměšek koutkem úst.

„Jistě si vzpomenete, že se mluvilo o nějakém skandovaném heslu, a tak jsem si řekl, že bude lepší obrátit se na profesora,“ zašeptal Rozšafín.

„Další vézet, co? No, dobrá.“

„Naštěstí je to založeno na tradičním jednoduchém nápěvu kostelního zpěvu, něco jako oslavný pozdrav vítězi, který je ovšem možno vzít i jako rozloučení. Mohu?“ vmísil se profesor Ritornel. „Je to samozřejmě a cappella, tedy bez hudebního doprovodu, abychom tak řekli.“

„Jen pokračujte,“ pobízel ho Výsměšek.

Hudební mistr vytáhl z rukávu krátkou hůlku. „Zatím jsme tam vložili jméno Bingo Macarona, protože zatím zaznamenal dva skvělé… góly? Myslím, že se jim tak říká,“ dodával a zacházel při tom s neznámým slovem stejně nervózně, jako většina lidí zachází s velkým pavoukem v koupelně. Pak zachytil pohledem zraky malého hloučku, přikývl a:

~

Pozdravte výjimečné kvality magistra Binga Macarony! Macaronově skvělým kvalitám zdar! Zdar! Zdar! Výjimečný talent, jakému rovno není! Zdar! Zdar! Zdar štědrým bohům! Je to doma, předčí slona, NÁŠ MAGISTR MACARONA!

~

Zhruba po půldruhé minutě si Výsměšek odkašlal a mistr odmávnul sbor do zajíkavého ticha.

„Je v tom něco nevhodného, arcikancléři?“

„Ehm, to snad ani ne, mistře, ale, hm, nemáte pocit, že je to tak trochu, jaksi… no, dlouhé?“ Výsměšek si velmi dobře uvědomoval, že bývalý děkan se nijak zvlášť nepokouší potlačit pobavený úsměv.

„Ale vůbec ne. Abych řekl pravdu, pane, mám v úmyslu, až to bude hotovo, rozepsat to pro čtyřicet hlasů a promiňte, že to říkám, ale věřím, že to bude mé mistrovské dílo.“

„Ale má to být písnička, kterou budou zpívat fotbaloví fanoušci, chápete?“

„No, dobře,“ přikývl hudební mistr a pozvedl svou hůlku v dosti výhrůžném gestu, „ale není snad povinností vzdělaných tříd snažit se pozvednout úroveň těch nižších?“

„Na tom vážně něco je,“ ozval se profesor Neurčitě mlhavých studií a Výsměšek cítil, jak ho jeho vlastní dědeček tlačí zpět k tradicím, a byl rád, že tady není to děvče – jak že se to jmenovala? Aha, ano, Gustýna, chytrá ženská – ale i když tady nebyla, viděl něco z jejího výrazu na tváři Haštala Nejspíše.

„Během týdne možná,“ vyštěkl, „ale myslím, že o sobotách ne. Ale i tak je to skvělá práce a já se těším, až uslyším další z vašich pokusů.“

Hudební mistr poněkud upjatě vypochodoval z Velké síně a v patách mu, také poněkud upjatě, pochodoval celý jeho sbor.

Výsměšek si zamnul ruce. „Tak to bychom měli. Pánové, co kdybyste mi ukázali některé ze svých pohybů?“

Zatímco se hráči rozptýlili Síní, řekl Sráž: „Musím říci, že profesor Macarona ve hře opravdu vyniká. Má skutečně talent v zacházení s kulatými věcmi.“

„To mě opravdu nijak nepřekvapuje,“ zahlaholil Výsměšek spokojeně.

„Knihovník je samozřejmě skvělý ochránce brány, jak teď říkáme metě. Už třeba jen proto, že když stojí uprostřed, dosáhne na obě tyče. Jsem si jistý, že pro každého našeho protivníka bude neobyčejně těžké ho překonat. A vy samozřejmě budete hrát také, arcikancléři.“

„No, člověk by se nestal arcikancléřem, kdyby se ve věcech neorientoval opravdu rychle. Teď vás budu zatím jen pozorovat.“

A pozoroval. Poté, co se Macarona podruhé bleskově chopil příležitosti, prolétl Velkou síní jako stříbrná šmouha a vkopl míč do branky protihráčů, obrátil se Výsměšek k Rozšafínovi a řekl: „Vyhrajeme, co?“

„Pokud za vás v době zápasu ještě bude hrát,“ vložil se do hovoru bývalý děkan.

„Ale no tak, Jindřichu. Nemohli bychom se dohodnout, že tady budeme hrát ty hry jednu po druhé?“

„Myslím, že dnešní schůzka by měla brzo skončit, pane,“ ozval se Rozšafín. „Vždyť dnes večer je přece ta hostina a bude nějakou dobu trvat, než Velkou síň připravíme.“

„Promiňte, šéfe, ale to je teda fakt,“ ozval se za arcikancléřovými zády Haštal, „a my musíme spustit hlavní svícen a dát do něj nové svíčky.“

„Ano, ale nacvičili jsme pro dnešní večer malou ukázku,“ řekl Sráž. „Možná by ji arcikancléř rád viděl.“

Výsměšek se podíval na hodinky. „No… ano, pane Sráži, jenže čas utíká, a tak se budu těšit, že vaši ukázku uvidím později. Ale všem přítomným děkuji za jejich úžasnou snahu,“ zaduněl.

~~~

Když Gustýna s Julií začaly pracovat, rozbíhal se právě na náměstí Náhlého osvícení večerní trh. Ankh-Morpork žil na ulicích, kde si opatřoval potravu, zábavu, a protože to bylo město se zoufalým nedostatkem ubytovacích kapacit, nacházel místo, kde se lidé mohli zdržovat do chvíle, než se někde neuvolnilo místo na zemi. Na všech stranách vyrostly stánky a pochodně naplnily vzduch časného večera štiplavým kouřem, k němuž přidávaly jako vedlejší produkt nevelkou dávku mdlého světla.

Gustýna nikdy neodolala touze dychtivě se rozhlížet, zvláště ne teď. Byla velmi dobrá ve všech druzích vaření a bylo důležité udržovat si tuhle znalost v klidném středu vířící mysli. A pak tam byla Pravdomluva Strkvorová, královna moří.

Gustýna měla na slečnu Strkvorovou spoustu času. Slečna se vypracovala a byla soběstačnou ženou, ale rozhodně se jí hodila pomoc, co se očí týkalo. Měla je zasazené tak daleko od sebe, že připomínala kanibalu.

Jenže Pravdomluva, stejně jako oceán, který teď byl zdrojem jejího bohatství, měla svá hluboko ukrytá tajemství, protože koupila loď, a pak další loď, a nakonec celý ostrov díky obchodu s rybami. Přesto ale skoro každý večer tlačila svůj dvoukolák na náměstí a prodávala tam surmovky, krevety, kožené kraby, květové garnáty, opičí škeble a své proslulé horké rybičky na špejli.[27]

Gustýna u ní často nakupovala, vládl mezi nimi onen zvláštní respekt, který projevujete sobě rovnému profesionálovi, který, a to je důležité, v žádném směru neohrožuje vaši pozici.

„Tak co, vyrazily jste si na nákupy lahůdek ve velkém?“ přivítala je Pravdomluva vesele a zamávala na ně velkým platýzem.

„Ano,“ odpověděla pyšně Julie.

„Cože, obě?“ pozvedla Pravdomluva obočí a vrhla pohled na Gustýnu, která pevně odpověděla: „Noční kuchyně se rozšiřuje.“

„No tak jo, dokud vás to baví,“ přikývla Pravdomluva a teoreticky se podívala z jedné na druhou. „Podívejte, vezměte si jednoho z těchhle, jsou vážně překrásní. Z mého lovu.“

Sehnula se a vytáhla z kbelíku kraba. Jak ho zvedala, ukázalo se, že na něm visí tři další.

„Krabí náhrdelník,“ chichotala se Julie.

„No jo, takoví prostě krabi jsou,“ přikývla Pravdomluva a vypletla z chumlu ty kraby, kteří si svého druha zvolili za dopravní prostředek. „Jsou tam vyštosovaní jako prkna. Proto je taky můžete mít v kbelíku bez deklu. Jakmile se některý z nich pokusí vylézt, ti ostatní ho stáhnou dolů. Jak říkám, hustě jako prkna.“ Pravdomluva pozvedla kraba nad kotel, v němž to zlověstně bublalo. „Mám vám ho hned uvařit?“

„Ne!“ řekla Gustýna mnohem hlasitěji, než měla v úmyslu.

„Poslyš, drahoušku, jsi v pořádku?“ zapátrala Pravdomluva, „vypadáš, jako kdyby na tebe něco lezlo.“

„Jsem v pořádku. Je mi fajn. Jen mě nějak pobolívá v krku, to je všechno.“ Krabí kýbl, pomyslela si. A já si říkala, že Pepe vykládá nesmysly. „Můžete nám ho vyvázat? Zdá se, že to bude dlouhá noc.“

„Samozřejmě, jak si přeješ,“ přikývla slečna Strkvorová a zkušenými pohyby ovinula kraba rybářskou šňůrou. „Vím, že víš, co a jak dál. Nádherní krabi, tihle zvlášť, bude to skutečná pochoutka. Ale blbí jsou jak ta prkna.“

~~~

Krabí kýbl, vířilo Gustýně hlavou, když spěchaly chodbami do Noční kuchyně. Tak to funguje. Lidé od Dollyiných sester nesouhlasí, když místní dívky cestují trollobusem. To je krabí kýbl.

Prakticky všechno, co mi říkala moje máma… byl krabí kýbl. Vlastně všechno, co jsem říkala Julii, byl krabí kýbl. Možná je to jen jiný název pro skrumáž. Uvnitř je tak příjemně a teplo, že člověk zapomene, že je taky nějaké venku. Nejhorší na tom je, že ten krab, který vás nejvíce stahuje dolů, jste většinou vy sami… Když si to uvědomila, jako by se jí v hlavě rozhořel oheň.

Mnoho věcí závisí na skutečnosti, že vás lidé většinou nesmí uhodit do hlavy palicí. Vypouští všechny možné viditelné i neviditelné signály, které říkají „Tohle nedělej“ v naději, že to zabere, ale když to pak nefunguje, jen pokrčí rameny, protože žádná skutečná palice neexistuje. Podívejte se na Julii, která mluvila se skupinou všech těch vznešených dam. Nevěděla, že s nimi nemůže mluvit tak, jak s nimi mluví. A ono to fungovalo! Nikdo ji neuhodil do hlavy palicí.

Podle zvyklostí a praxe zavedených paní Vidlákovou platilo, že zaměstnanci Noční kuchyně nemají co dělat nahoře nad schody, v místech, kde jsou vzduch a světlo ještě dost čisté a neprošly ještě tolika očima a plícemi. No, Gustýna to udělala, a co se stalo? Nic. Takže v téhle chvíli mířila Gustýna rozhodným krokem k Velké síni a její pracovní boty dopadaly na zem silou, která by dokázala ublížit. Denní služebné, za něž se připojila, neřekly ani slovo. Nebylo také co říci. Nepsané pravidlo říkalo, že když jsou u stolu hosté, děvčata z dolního zapadáku prostě neobsluhují, a Gustýna se dnes večer rozhodla, že žádná nepsaná pravidla nevidí, a proto ani neslyší. Kromě toho, v Síni už probíhala hádka. Služebné, které prostíraly, ji napjatě sledovaly, což znamenalo, že někteří z hostů budou muset večeřet dvěma lžícemi.

Gustýnu překvapilo, když spatřila svícného Sembýka Šmidlína, jak rozhazuje rukama před Haštalem a Srážem, a okamžitě k nim zamířila. Šmidlína moc ráda neměla, chlap mohl být dogmatik, dobře, jsou takoví, nebo mohl být hloupý, dobrá, co se dá dělat, ale hloupý a dogmatik najednou, to bylo trochu moc, zvláště když jste to ještě okořenili jeho osobitým tělesným pachem.

„Tak co se to tady děje?“

To zabralo. Správný tón hlasu ženy se založenýma rukama prakticky vždycky vyrazí odpověď z nepřipraveného muže dřív, než začne přemýšlet, dokonce i dřív, než si stačí vymyslet nějakou lež.

„Oni vytáhli velký svícen! Vytáhli ho a nezapálili svíčky. Už nemáme dost času ho znovu spustit a vytáhnout dřív, než přijdou hosté!“

„Ale pane Šmidlíne –“ začal Haštal.

„A jediné, co slyším, jsou odmlouvání a lži,“ stěžoval si Šmidlín trpce.

„Ale já je dokážu zapálit odsud, pane Šmidlíne,“ řekl Sráž tiše, a dokonce i jeho hlas zněl schouleně.

„Tohle mi neříkej! To nedokážou ani mágové, aniž by při tom nezasvinili celé okolí voskem, ty malý –“

„Tak to už stačilo, pane Šmidlíne,“ ozval se hlas, který, jak Gustýna s úžasem zjistila, patřil jí. „Skutečně je dokážete zapálit, pane Sráži?“

„Ano, slečno. Ve správný čas.“

„Takže to bychom měli,“ řekla Gustýna. „Navrhuji, abyste to nechal na panu Srážovi.“ Šmidlín se na ni podíval a ona věděla, že se v jeho mysli zvedá neviditelná palice, pocit, že by se tady mohl dostat do nějakých nepříjemností.

„No, já už bych měla běžet,“ řekla.

„Já tady nemůžu okounět. Mám svou zodpovědnost.“ Šmidlín vypadal poněkud zmateně a nejistě, ale v duchu si byl jistý, že tentokrát neplatí známé rčení, že přítomnost je velmoc, spíše naopak. Gustýna skoro viděla, jak k tomu rozhodnutí dospěl. „Nemůžu se tady zdržovat,“ opakoval. „Pch! Nebýt mě, byli byste všichni potmě!“ S tím uchopil svůj umaštěný vak a dal se na spěšný odchod.

Gustýna se obrátila ke Srážovi. Ten už se snad menším ani udělat nemůže, pomyslela si. Šaty na něm visely ještě hůř než obvykle. Ale to se mi jistě jenom zdá.

„Opravdu dokážete ty svíčky zapálit odsud?“ řekla nahlas. Sráž neustále upíral oči na podlahu.

Gustýna se obrátila k Haštalovi. „Dokáže skutečně –“ ale Haštal tam nebyl, protože se opíral o kus dál o zeď a rozmlouval s Julií.

Dokázala situaci odhadnout jediným pohledem: jeho roztoužený pohled, její cudně sklopené oči, žádné techtle mechtle, zatím, ale rozhodně předehra a rozehrávka k obojímu. Oh, ta síla slov…

Stejně jak pozorujete vy, jste i vy pozorováni. Gustýna odvrátila pohled, a najednou se dívala přímo do pronikavých Srážových očí. Měl opravdu mírně zamyšlený výraz? Co asi vyčetl z jejího obličeje? Víc, než by si přála, to bylo jisté.

Pohyb lidí ve Velké síni se zrychloval. V jednom z několika předsálí už se začínali shromažďovat kapitáni fotbalových mužstev a Gustýna si je dokázala živě představit – v čistých košilích, nebo alespoň v košilích méně špinavých než obvykle – muže přilákané sem z mnoha různých verzí Bobtnavé ulice, jakých jsou po městě tucty. Teď tam stojí a s úžasem si prohlížejí ty nádherné klenby a uvažují při tom, jestli odsud už nepůjdou mrtví. Pch, ušklíbla se při té myšlence v duchu Gustýna. Nejspíš na smrt opilí.

A přesně ve chvíli, kdy se její úvahy začaly obtáčet kolem téhle nové myšlenky, ozval se za jejími zády odměřený hlas: „Tož vás obvekle ve Velikéj sini nevédáme, co, Gosténo?“

To musí být paní Vidláková. Jen hospodyně mohla vyslovit „obvekle“ a „nevédáme“ a ukončit jednoduché konstatování, jako by to byla otázka. Kromě toho, Gustýna zřetelně slyšela cinkot jejího ozdobného stříbrného řetízku, o němž se říkalo, že na něm nosí jeden jediný klíč, který ovšem dokáže odemknout každý zámek na NU, a praskot jejího obávaného korzetu.[28]

Gustýna se obrátila. Žádná palice! „Napadlo mě, že by se vám dnes večer mohly hodit jedny ruce navíc, paní Vidláková,“ řekla se sladkým úsměvem.

„Tož ja, ale podlévá staryho zvyknuti a běžnéj praxi –“

„Ach, drahá paní Vidláková, myslím, že už je všechno připraveno a že je budeme moci vpustit. Kočár jeho lordstva vzápětí vyjede z paláce,“ ozval se za nimi arcikancléřův hlas. Paní Vidláková se uměla hrozebně tyčit. Potíž byla v tom, že v jejím případě se jednalo spíše o hrozivé šíření. Co se týče tyčení se do výše, Vzoromil Výsměšek ji snadno přetyčil o více než sedmdesát centimetrů.

Hospodyně se spěšně otočila a vysekla mu malé pukrlátko, které mu bylo, i když by jí to nikdy neřekl, poněkud protivné.

„Ale, a tady máme slečnu Gustýnu, že?“ pokračoval arcikancléř slyšitelně veselejším hlasem. „Jsem rád, že vás vidím tady nahoře. Tohle je velmi schopná mladá dáma, paní Vidláková. Je iniciativní a rychle a správně se orientuje.“

„Ste velice laskavé, dyž to řékáte, pane. Je to jedna z méch nejlepčejších děvčic,“ vychrlila ze sebe hospodyně s kyselým obličejem a dávala si velký pozor, aby se nesetkala s Gustýniným andělským pohledem, náhle plným nevinnosti.

Výsměšek zvedl pohled vzhůru. „Velký svícen není zapálen, jak vidím.“

Gustýna popošla kupředu. „Pan Sráž pro nás naplánoval nějaké překvapení, pane,“ hlásila.

„Pan Sráž je plný překvapení. Dnes to byl opravdu úžasný den, slečno Gustýno,“ odpověděl Výsměšek Gustýně. „Náš pan Sráž dnes učil mládence hrát fotbal podle svého způsobu. Víte, co dělal včera? Tak to byste neuhodli. No, řekněte jim to, pane Sráži.“

„No, vzal jsem je do Královské opery. Aby mohli pozorovat tanečníky při zkoušce,“ odpověděl Sráž nervózně. „Víte, ono je velmi důležité, aby se naučili umění dokonalého pohybu a držení těla.“

„Pak, když je přivedl nazpátek,“ hlaholil pobaveně Výsměšek, s onou mírně výhružnou žoviálností, „je tady, ve Velké síni, nechal hrát se zavázanýma očima.“

Sráž si nervózně odkašlal.

„Je pro ně životně důležité udržovat si v podvědomí pohyb a postavení všech ostatních hráčů,“ vysvětloval. „Tou nejdůležitější věcí je, aby se cítili a chovali jako tým.“

„A pak je vzal k lordu Rzezaczovi, aby jim ukázal lordovy psy.“

Sráž si znovu odkašlal, ještě rozpačitěji. „Když loví, každý pes zná přesně místo, kde se pohybují ostatní psi. Chtěl jsem, aby pochopili dvojjedinost hráče a týmu. Schopnost a síla hráče je tým a síla a schopnost týmu je hráč.“

„Slyšeli jste to?“ rozhlížel se Výsměšek. „Úžasné věci! No ano, dnes je tady nechal pobíhat celý den. Balancovali míče na hlavách a na tabuli si malovali různé diagramy. Člověk by si myslel, že se tady plánuje nějaká bitva.“

„Ale ona to je bitva,“ přerušil ho Sráž. „Víte, nemyslím tím s mužstvem protivníka, ale je to boj každého muže se sebou samým.“

„To zní velmi überwaldsky,“ prohlásil Výsměšek. „Ale faktem je, že jsou všichni plní nadšení a elánu a připravení na večer. Myslím si, že pan Sráž připravuje jednu z těch věciček se sluneční iluminací.“

„Opravdu jen takovou maličkost, která by přitáhla pozornost přítomných,“ přikývl Sráž.

„A nějaké rány, výbuchy, ty při tom budou také?“ vyzvídal Výsměšek.

„Ne, pane.“

„Slibujete? Já osobně mám občas rád trochu takového toho Sturm und Drang[29], ale lord Vetinari je v podobných věcech dost cimprlich.“

„Žádný hrom a blesk, pane. Možná chvilku slabý opar, tam vysoko nahoře.“

Gustýna měla dojem, že arcikancléř věnuje Srážovi jakousi zamyšlenou pozornost.

„Kolika jazyky mluvíte, pane Sráži?“

„Třemi mrtvými a dvanácti živými, pane,“ odpověděl Sráž.

„Ale, ale,“ pokýval hlavou arcikancléř, jako kdyby si tu informaci ukládal do paměti a pokoušel se při tom nemyslet si, kolik z nich bylo asi živých, než jsi je zamordoval? „Skvěle. Díky, pane Sráži, a vám, dámy, také. Už brzo je přivedeme.“

Gustýna se chopila příležitosti, aby zmizela z cesty paní Vidlákové. Vůbec ji ovšem nepotěšilo, když zjistila, že Haštal a Julie už o něco dříve využili příležitosti, aby šli z cesty jí.

„O Julii nemějte strach,“ ozval se Sráž, který šel za ní.

„A kdo říká, že o ni mám strach?“ utrhla se na něj Gustýna.

„Vy. Váš výraz, držení a celé vaše tělo, vaše… reakce, tón hlasu, všechno.“

„Vy nemáte co zírat na moje všechno – tedy, na moje tělo!“

„Je to prostě v tom, jak stojíte, slečno Gustýno.“

„A to mi snad čtete myšlenky?“

„Mohlo by to tak vypadat, omlouvám se.“

„A co takhle Julie? Co ta si myslí?“

„Nejsem si tak docela jistý, ale pan Haštal se jí líbí, myslí si, že je zábavný.“

„Takže jste si přečetl i Haštalovo… všechno? Vsadila bych se, že to bylo pěkně oplzlé čtení!“

„Ehm, nebylo, slečno. Cítí obavy a je zmatený. Myslím, že se pokouší představit si, jaký z něj bude člověk.“

„Vážně? Vždycky to byl pěkný grázlík.“

„On přemýšlí o své budoucnosti.“

Přesně ve chvíli, kdy poslední opoždění sloužící doklusali na svá místa, se otevřela dvoukřídlá vrata na konci Velké síně.

To na Gustýnu neudělalo nijak zvláštní dojem, protože byla ponořena v myšlenkách, v nichž se potýkala s představou, že by se mohl vlk proměnit v beránka. V poslední době byl nějaký tichý a klidný, to musela připustit. A napsal Julii tu krásnou báseň… Ta by mohla znamenat hodně, ta báseň. Kdo by si to pomyslel? To se mu ani v nejmenším nepodobá –

Sráž se s bleskovou rychlostí ztratil, dveře byly dokořán a dovnitř vcházeli kapitáni se svými doprovody. Všichni byli nervózní, někteří z nich v oblecích, na které nebyli zvyklí, a většina z nich šla už teď poněkud nejistě, protože co se týče aperitivu, mají mágové své představy, a v kuchyni se teď budou plnit talíře a kuchaři budou nadávat a dvířka sporáků řinčet, jak budou z trub… z trub… Jaké je vlastně menu?

Neviditelná část života na Neviditelné univerzitě spočívala ve složité změti spojenectví, nevraživostí, závazků a přátelství, které byly promíchány, provázány a spleteny dohromady.

Gustýna v tom byla dobrá. Noční kuchyně byla vždycky velkomyslná k ostatním těžce pracujícím, a právě teď jí dlužili i ti ve Velké síni, když za nic víc, tak alespoň za to, že mlčela a nepustila si pusu na špacír. Právě teď se vydala k Robertu Oblýskalovi, jednomu z hlavních číšníků, který jí opatrně kývl na pozdrav způsobem, jakým se sluší pozdravit někoho, kdo o vás ví věci, o nichž byste si přáli, aby se je vaše matka rozhodně nikdy nedozvěděla.

„Máte menu?“ zeptala se. Zpod přeloženého ubrousku se jako zázrakem vynořil jídelní lístek. Četla ho s rostoucí hrůzou.

„Ale to nejsou věci, které by měli rádi!“

„Ale no tak, drahá Gustýno,“ usmál se samolibě, „chcete snad říci, že je to pro ně příliš dobré?“

„Dáváte jim všechno s avecem. Skoro v každém názvu jídla vidím nějaké avec, ale tyhle věci, to jsou pouze druhotné chutě. Chci jen říct, připadají vám snad tihle jako lidé, kteří jsou zvyklí jíst v cizím jazyce? Oh, bože! A dáváte jim pivo… eux…!“[30]

„Je k dispozici bohatý výběr vín. Většina z nich si vybrala pivo,“ odpověděl Robert odměřeně.

Gustýna se rozhlédla po kapitánech. Jak se zdálo, tvářili se všichni spokojeně. Bylo tady jídlo a pití a všechno zdarma, a jestli jídlo na jedné straně chutnalo trochu zvláštně, bylo ho na druhé straně spousta, a pivo mělo příjemně povědomou chuť, a i toho bylo více než dost.

Nelíbilo se jí to. Bohové ví, že se z fotbalu v posledním čase stala pěkně nechutná záležitost, ale… no, nedokázala přesně určit, proč cítí tu nejistotu, ale –

„Promiňte, slečno?“

Sklopila oči. Jeden mladý fotbalista se rozhodl svěřit té jediné ženě v uniformě, která nenesla v každé ruce alespoň po dvou talířích.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Ztlumil hlas. „Tohle čatní chutná po rybách, slečno.“

Rozhlédla se po ostatních rozesmátých obličejích kolem stolu. „Říká se tomu kaviár, pane. Doplní vám to pero inkoustem.“

Celý stůl se, jako dobře namazaný opilec, rozeřval smíchem, ale mladík se dál tvářil nechápavě. „Ale já žádné pero nemám.“ Další výbuch smíchu.

Gustýna se rozhlédla po okolních tvářích a prohlásila: „Tím se netrapte, on by jich tady člověk asi opravdu moc nenašel.“

~~~

„Bylo od vás opravdu laskavé, že jste mě pozval, Vzoromile,“ řekl lord Vetinari a posuňkem poslal dál sloužícího s tácem předkrmů. Pak se obrátil k mágovi po své pravici. „A jak vidím, arcikancléř dříve známý jako děkan je zde, mezi vámi. To je ovšem opravdu významné.“

„Možná si vzpomenete, že Jindřich odešel do Pseudopolisu, na Prašnekovu univerzitu, víte? Je tam teď, hm…“ Výsměšek zpomalil.

„Novým arcikancléřem,“ dopověděl Vetinari. Zvedl lžíci a několikrát s ní otočil v ruce, jako by to byl nějaký zvláštní a nezvyklý předmět. „Je to zvláštní, víte. Vždycky jsem si myslel, že může být jen jediný arcikancléř. No, co říkáte? Jeden nade všemi a jediný Klobouk, samozřejmě. Ale zřejmě existují mágské věci, o nichž nic nevím. Takže mi odpusťte, jestliže jsem to špatně pochopil.“ Otáčel při řeči pomalu lžící před obličejem a jeho nos se na odrazu ve vypuklém povrchu zvětšoval a zmenšoval. „Nicméně mě i jako člověka přihlížejícího zvenčí napadlo, jestli to nezpůsobí nějaké částečné napětí.“ Lžíce se zastavila v polovině pohybu.

„No, náznak snad ano,“ řekl Výsměšek a snažil se nedívat se směrem k Jindřichovi.

„Jen tolik? Opravdu? Ale skutečnost, že nikde kolem nevidím lidi přeměněné v žáby, mě vede k domněnce, že jste vy dva gentlemani zapomněli na tradiční účtování s pomocí magického násilí. Výborně. Vidím, že když přijde na lámání chleba, nedokážou se dva přátelé, spojení pouty vzájemné neúcty, přinutit k tomu, aby se navzájem zabili. Máme naději. Á, tady máme polévku.“

Nastalo krátké období ticha, zatímco naběračka putovala od talíře k talíři, a pak se ozval Patricij znovu. „Mohu vám nějak pomoci? V téhle záležitosti nemám žádné zájmy a jsem zcela nestranný.“

„Promiňte, můj pane, ale myslím, že by lidé mohli říkat, že straníte Ankh-Morporku,“ ozval se arcikancléř původně známý jako děkan.

„Skutečně? Mohlo by se ale také říkat, že by mohlo být v mém zájmu oslabit nezanedbatelnou moc zdejší Univerzity. Chápete, co tím chci říci? Ta choulostivá rovnováha mezi vzdělaným a nevzdělaným, neviditelným a obyčejným? Ta dvě centra síly. Mohlo by se říci, že jsem využil příležitosti, abych přibrzdil svého učeného přítele.“ Po tváři mu přeběhl slabý náznak úsměvu. „Vlastníte stále ještě úřední mágský klobouk, Vzoromile? Všiml jsem si, že ho v posledních dnech nenosíte a dáváte přednost tomu šviháckému exempláři s impozantními šuplíčky a malým bárkem ve špičce.“

„Já jsem ten úřední nikdy nenosil rád. Neustále si něco huhlal.“

„Opravdu umí mluvit?“ ujišťoval se Vetinari.

„Rýpat by bylo mnohem přesnější, pane, protože jediné téma rozhovoru, které dokonale ovládá, je, o kolik to kdysi bývalo lepší. Utěšuje mě trochu jen jedno, a sice to, že během posledního tisíce let si na něj každý z mých předchůdců arcikancléřů stěžoval úplně stejně.“

„Takže dokáže myslet a mluvit?“ zeptal se Vetinari nevinně.

„No, myslím, že by se to tak dalo říci.“

„Pak ho ovšem nemůžete vlastnit, Vzoromile, klobouk, který myslí a mluví, se nedá zotročit. V Ankh-Morporku nejsou žádní otroci, Vzoromile.“ Patricij neurčitě zamával prsty.

„Dobrá, ale má podobu věci. Jak by to vypadalo, kdybych se vzdal unikátního postavení jediného arcikancléře bez boje?“

„To skutečně nedokážu říci,“ odpověděl mu lord Vetinari, „ale protože prakticky každý boj mezi mágy zatím skončil všeobecnou zkázou, myslím, že byste se měl cítit alespoň trochu v rozpacích. Také bych vám rád připomněl, že jste byl dost spokojený, že si arcikancléř Vilém Mrakoplaš na univerzitě v Gumagongu s optimismem říká arcikancléř.“

„Pravda, ale to je hrozně daleko,“ bručel Výsměšek. „A Čtyřiks se vlastně vůbec nedá počítat jako někde, zatímco když mluvíme o Pseudopolisu, mluvíme o instituci, která vznikla nedávno a je –“

„Takže teď vedeme spor jen o vzdálenost?“ podíval se na něj Vetinari.

„To ne, ale –“ začal Výsměšek a, zarazil se.

„A já se vás ptám, stojí to za hádku?“ pokračoval Patricij. „Takže my tady máme, gentlemani, jen takové hašteření mezi hlavou prastaré a uznávané instituce a vedoucím ambiciózního, nepříliš zaběhnutého, ale neodbytného nového vzdělávacího ústavu.“

„Ano, to je přesně to, co tady máme,“ přikývl Výsměšek.

Vetinari pozvedl prst. „Ještě jsem neskončil, arcikancléři. Takže si to shrneme. Řekl jsem, že tady máme jen takové hašteření mezi prastarou, poněkud zkostnatělou a dosti úzkoprsou vzdělávací institucí a školou plnou energických nováčků, plných svěžích a vzrušujících nápadů.“

„No, tak pomalu, tohle jste poprvé neříkal,“ ohradil se Výsměšek.

Vetinari se pohodlněji opřel. „Ale samozřejmě, že říkal, arcikancléři. Nevzpomínáte si na náš rozhovor o významu slov? Vždyť to bylo před chvilkou! Podstatou věci jsou souvislosti a z nich vyplývající celkový význam. Proto navrhuji, abyste hlavě Prašnekovy univerzity poskytl příležitost na krátký čas nosit úřední arcikancléřský klobouk.“

Tomu, co říkal lord Vetinari, bylo třeba věnovat maximální pozornost. Některá jeho slova, zvláště ta, která vypadala zcela krotce a nevinně, měla sklony se vracet a kousat.

„Hrajte o Klobouk fotbal,“ řekl Vetinari.

Podíval se jim do tváří. „Gentlemani, gentlemani. Počkejte chvilku a zvažte to. Důležitost Klobouku je zveličována. Způsoby, jimiž mezi sebou mágové mohou soutěžit, nemusí být jen magické. Skutečný zápas a rivalita bude podle mě prospěšná oběma univerzitám a lidé se o to budou zajímat, zatímco když spolu mágové bojovali v minulosti, museli se lidé ukrývat ve sklepech. Prosím, neodpovídejte mi příliš rychle, jinak si budu myslet, že jste o tom dost nepřemýšleli.“

„Abych se vám přiznal, dokážu myslet opravdu velmi rychle,“ sdělil mu Výsměšek. „To nebude žádný zápas. Bude to naprosto nefér.“

„S tím souhlasím,“ přikyvoval Jindřich.

„Aha, takže vy oba si myslíte, že by to bylo naprosto nefér,“ díval se Vetinari z jednoho na druhého.

„Samozřejmě. Náš ústav je mnohem mladší a pružnější a v Pseudopolisu jsou mnohem lepší plochy na hraní.“

„Dokonalé,“ usmál se Vetinari. „Jak se zdá, tak tady máme výzvu. Univerzita proti univerzitě. A jak se zdá, město proti městu. Boj bez oné únavné povinnosti sbírat po něm všechny ty useknuté hlavy a končetiny. Všechny věci podléhají pokroku, pánové.“

„Předpokládám, že mi nezbývá nic jiného, než souhlasit,“ řekl Výsměšek. „To ovšem neznamená, že bych měl v úmyslu o ten Klobouk přijít. Ale musím poznamenat, Havelocku, že co se týče vašeho postavení, vy mnoho výzev nepřijímáte.“

„Ale naopak, já čelím výzvám neustále,“ odpověděl lord Vetinari. „Jen ještě nikdo nevyhrál. Shodou okolností jsem si všiml, že noví voliči v Pseudopolisu včera odhlasovali, že nebudou platit daně. Až zase uvidíte prezidenta, neváhejte mu říci, že mu více než rád poskytnu rady, až bude mít pocit, že to potřebuje. No tak, hlavy vzhůru, pánové! Ani jeden z vás nedostal to, co chtěl, ale oba jste dostali přesně to, co jste si zasloužili. Jestliže může vlk zaměnit své roucho za roucho beránčí, může i mág změnit svůj klobouk. A vlk musí změnit své roucho, nebo jsme všichni ztraceni.“

„To mluvíte o té expedici Loko?“ zeptal se Jindřich. „Nemusíte předstírat, že jste překvapený.“

„To nemám v úmyslu. Já jsem překvapený,“ podíval se na něj Vetinari, „ale prosím, abyste mě považoval za osobu, která se netváří překvapeně, pokud by z toho pro ni nevyplývala nějaká výhoda.“

„Budeme s tím muset něco udělat. Expedice našla celé hnízdo těch zatracených… věcí!“

„Ano, dětí, které zabili,“ řekl Vetinari.

„Mláďat, která odstranili!“

„Vážně? A co tím chcete říci?“

„Mluvíme tady o velmi zlé síle!“

„Arcikancléři, vidím zlo pokaždé, když se ráno při holení podívám do zrcadla. Víte, filozoficky vzato je zlo přítomné v celém vesmíru, očividně proto, jak se zdá, aby dodalo lesku existenci dobra. Myslím, že je ta teorie mnohem složitější, ale vždycky v tomhle místě se musím začít smát. Myslím, že to vy jste byl otcem myšlenky vyslat expediční sbor do Divokého Überwaldu?“

„Samozřejmě!“ nafoukl se bývalý děkan.

„Takový pokus tady už jednou byl. A ještě předtím dvakrát. Jak je možné, že se vždycky znovu najde stejně pochybený vojenský mozek, který s velkou chutí nutí lidi dělat to, co nikdy předtím nefungovalo?“

„Síla je jediné, čemu rozumí. To přece zvláště vy musíte vědět.“

„Síla byla to jediné, co se zatím zkoušelo, arcikancléři Jindřichu. Kromě toho, jsou-li to zvířata, jak tvrdí někteří lidé, pak neporozumí ničemu, ale jestli to jsou myslící tvorové – a o tom jsem přesvědčený já – pak by se nějaké porozumění mělo najít spíše u nás.“

Patricij upil svého piva. „S tímhle jsem se svěřil jen několika lidem, gentlemani, a doufám, že už to nikdy nebudu muset vyprávět znovu, ale když jsem byl kdysi jako malý hoch na prázdninách v Überwaldu, procházel jsem se na břehu potoka, když jsem najednou zahlédl vydru s mláďaty. Myslím, že se mnou budete souhlasit, když řeknu, že to byl neobyčejně roztomilý pohled. Jak jsem se tak díval, matka vydra skočila do vody a vynořila se s tlustým lososem, kterého přemohla a vytáhla na padlý kmen stromu napůl ponořený ve vodě. Jak lososa požírala, i když byl samozřejmě ještě živý, rybí tělo puklo, a já si dodnes pamatuji sladce růžovou barvu jeho jiker, které vytryskly ven, k velkému potěšení malých vydrat, která lezla jedno přes druhé a snažila se dostat k té vzácné pochoutce. Jeden ze zázraků přírody, gentlemani, matka s dětmi hoduje na jiné matce s dětmi. Tehdy jsem se poprvé dozvěděl o zlu. Je nedílnou součástí základů samotného vesmíru. Každý svět se otáčí v bolestech. Pokud existuje nějaká svrchovaná bytost, pomyslel jsem si, je na nás všech, abychom byli morálně lepší než ona.“

Oba mágové si vyměnili pohledy. Vetinari upíral pohled do hlubin svého pivního korbele a najednou byli oba rádi, že nevědí, co tam vlastně vidí.

„Zdá se mi to, nebo už se začíná stmívat?“ ozval se po chvíli Jindřich.

„Dobré nebe! Vážně! Zapomněl jsem na velký svícen!“ zvolal Výsměšek. „Kde je pan Sráž?“

„Tady,“ ozval se Srážův hlas mnohem blíže, než se Výsměškovi líbilo.

„Proč?“

„Řekl jsem, že budu připravený, až mě budete potřebovat, pane.“

„Cože? Aha, samozřejmě, to jste řekl.“ Je malý, slušný a neobyčejně ochotný, pomyslel si arcikancléř. Není tady jediný důvod, proč si dělat starosti… „No tak, pane Sráži, ukažte nám, jak zapálit ty svíce.“

„Mohl bych k tomu mít fanfáru, pane?“

„O tom pochybuju, mladý muži, ale povolám přítomné k pozornosti.“

Výsměšek pozvedl lžičku a zaklepal s ní na vinnou sklenku ve známém upozornění „Hej, vy všichni, podívejte, pokouším se tady velmi tiše dělat velmi silné zvuky!“, které dokázalo od chvíle, kdy byly vynalezeny večeře, sklenky a lžičky, spolehlivě utišit i ty největší pojídelní povídaly.

„Gentlemani, prosím vás o ticho plné očekávání, které, jak doufám, bude vzápětí naplněno obdivným aplausem, jímž oceníte zapálení velkého svícnu!“

Nastalo ticho.

Zazněla krátká salva potlesku a nastalo další, ještě hlubší ticho, rušené jen praskáním židlí, které si lidé posouvali, aby lépe viděli, i když zatím nebylo co.

„Rozdmýchal byste laskavě svou dýmku, pane, a půjčil mi ji, pane?“ požádal Sráž.

Výsměšek pokrčil rameny, popotáhl z dýmky a podal ji Srážovi. Sráž ji přijal, pozvedl do vzduchu a –

Co se pak stalo? To bylo v následujících dnech: předmětem mnoha hovorů. Vyletěl ten sloup rudého ohně z dýmky vzhůru, nebo slétl od stropu dolů, nebo prostě vytryskl ze stěn? Jediné, co bylo jisté, bylo to, že husté šero bylo náhle rozdrceno oslepujícími klikatými čarami, které pak ve zlomku vteřiny zmizely a zanechaly po sobě neproniknutelnou temnotu, ale vzápětí se Velká síň rozsvítila jako ranní nebe, když najednou jako na povel vzplanuly všechny svíce ve velkém svícnu.

Zatímco potlesk sílil, vrhl Výsměšek rychlý pohled podél stolu na Rozšafína Ctibuma, který zamával svým thaumometrem, zavrtěl hlavou a pokrčil rameny.

Pak se arcikancléř obrátil ke Srážovi, popošel s ním mimo doslech a pro oči všech možných diváků mu potřásl rukou.

„To bylo opravdu skvěle provedeno, pane Sráži. Jen jednu věc: nebyla to magie, protože to bychom věděli, tak jak jste to udělal?“

„Víte, v základě je to trpasličí alchymie, pane. Víte přece, ten druh, který funguje? Oni tak zapalují velké svícny v jeskyních pod Bjonkem. Dopracoval jsem se k tomu analýzou a pokusy. Knoty všech svící jsou propojeny sítí černých bavlněných nití, jejichž konce končí v jednom silnějším bavlněném vlákně, které v šeru Velké síně prakticky není vidět. No, a všechna ta vlákna jsou napuštěna zvláštní látkou, která výjimečně intenzivně, ale velmi krátce hoří. Můj maličko pozměněný roztok hoří ještě mnohem rychleji než ten původní a spálí vlákno na plyn. Je to zcela bezpečné. Ohroženy jsou opravdu jen konce knotů, a ty vzplanou jako obvykle. Možná by vás, pane, zajímala skutečnost, že plamen putuje tak rychle, že podle lidských měřítek prakticky přeskočí z jednoho místa na druhé. Podle mých výpočtů rychleji než pětatřicet kilometrů za vteřinu.“

Výsměšek dokonale ovládal umění tvářit se nevýrazně. Nemohli jste běžným způsobem jednat s Vetinarim, kdybyste nedokázali kdykoliv podle potřeby zmrazit výraz obličeje. Právě teď to ale nepotřeboval.

Sráž vypadal znepokojeně. „Nebyl jsem dost užitečný, pane?“

„Cože? Aha, to ne,“ Výsměškova tvář roztála. „To byla opravdu skvělá ukázka, pane Sráži. To se vám povedlo. A kde jste získal ingredience?“

„Dole ve sklepeních je stará alchymistická laboratoř, pane!“

„Hmm. No, ještě jednou vám děkuji,“ přikývl Výsměšek. „Ale jako hlava této univerzity vás musím požádat, abyste o tomhle svém vynálezu nikomu nevyprávěl, dokud si o tom ještě jednou nepopovídáme spolu. A teď se musím vrátit do víru probíhajících událostí.“

„Nedělejte si starosti, pane, dohlédnu na to, aby se to nedostalo do nepovolaných rukou,“ řekl Sráž a spěšně odcházel.

Až na to, že ty špatné ruce jsou ty tvoje, pomyslel si Výsměšek, když se vracel ke stolu.

„To byla velmi působivá mezihra,“ prohlásil Vetinari, když Výsměšek znovu zaujal své křeslo. „Nemýlím se, Vzoromile, když jsem usoudil, že ten pan Sráž, o němž jste se mi zmiňoval, je nejspíše tenhle pan Sráž?“

„Správně, ano, je to velmi příjemný chlapík.“

„A vy jste mu dovolil zabývat se alchymií?“

„Myslím, že to byl jeho vlastní nápad, pane.“

„A on tady celou dobu stál?“

„Velmi schopný. Něco není v pořádku, Havelocku?“

„Ne, ne, vůbec ne,“ potřásl hlavou Vetinari.

~~~

I Gustýna musela uznat, že to byla úžasná ukázka, ale zatímco pozorovala zapálení svícnu, cítila na sobě pohled paní Vidlákové. To, co Gustýna udělala, mohlo o něco později vyvolat další blesky, i když trochu jiného druhu, ale asi k tomu nedojde, jak si Gustýna pomyslela. Ona to pomyslné kladivo zmrazila v půli cesty. Teď však měla v hlavě jiné, méně osobní záležitosti.

Přestože někteří z jejích sousedů byli hloupí, nevzdělaní nebo dokonale nevšímaví, bylo především na ní, aby chránila jejich zájmy. Byli vhozeni do světa, kterému nerozuměli, takže mu ona musela rozumět za ně. Myslela na to proto, že jak procházela mezi stoly, tu a tam zaslechla tiché cink, cink a stačil jí jediný pohled, aby zjistila, že množství stříbrného stolního náčiní na stolech se zmenšuje. Několik vteřin pozorně sledovala dění, pak došla za záda pana Stolipného a bez velkých okolků mu z kapsy saka vytáhla tři stříbrné lžičky a stříbrnou vidličku.

Prudce se otočil, a když zjistil, že je to ona, měl alespoň tolik slušnosti, že se zatvářil rozpačitě.

Gustýna ani nemusela otevřít ústa.

„Maj jich tady tolik,“ pokusil se zaprotestovat. „Kdo může potřebovat všechny ty nože a vidličky?“

Natáhla se, sáhla mu do druhé kapsy a vytáhla tři stříbrné nože a stříbrnou solničku.

„No, vážně, je toho tady…“ bránil se Stolipný. „Říkal jsem si, že když budou jeden dva kousky scházet, že si toho ani nevšimnou.“

Gustýna se na něj chvilku dívala. Cinkot příborů a stolních doplňků, který se ozýval prakticky od všech stolů, už nějakou dobu tvořil sice drobnou, ale výraznou součást celkové zvukové kulisy Velké síně. Sklonila se tak, že byl její obličej sotva několik centimetrů od jeho tváře.

„Pane Stolipný, myslím, že od vás lord Vetinari přesně tohle čeká a těší se, jak si to užije.“ Tvář pana Stolipného zbledla. Přikývla. „Moudrému napověz…“ dodala.

Takové zprávy se šíří rychle. Když pak Gustýna vykročila dál, ulevilo se jí, protože slyšela, že se jí za zády šíří tichý cinkot, jak se záplava stolního náčiní rychle stěhuje z kapes zpět na stoly. Ten cinkot zněl kolem jednotlivých stolů jako vílí zvonečky.

Gustýna se sama pro sebe usmála a pospíchala dál, aby si odvážně užila opravdu všeho. Nebo alespoň aby si užila všeho, čeho se opravdu odváží.

~~~

Lord Vetinari povstal. Z jakéhosi nepochopitelného důvodu on žádné fanfáry nepotřeboval. Žádné „Mohli byste na okamžik přestat šermovat rukama,“ žádné „Mohli byste mně věnovat chvilku pozornosti,“ ani žádné „Chovejte se chvilku jako lidi!“ On prostě vstal, a hluk utichl. „Pánové, děkuji vám za to, že jste přišli, a rád bych také poděkoval vám, arcikancléři Výsměšku, za to, že jste dnešního večera tak velkorysým hostitelem. Dovolte, abych tuhle příležitost zároveň využil k tomu, abych uklidnil vaše mysli.“

„Jak víte, poslední dobou se šíří pověsti o tom, že jsem proti tomu, aby se hrál fotbal. Nic nemůže být pravdě více vzdálené. Naopak, tato tradiční hra se těší mému upřímnému zájmu a velké přízni, a byl bych více než šťastný, kdybych viděl, že fotbal opouští poněkud zatuchlou šeď zadních uliček. A co víc, protože vím, že máte vlastní rozpis zápasů, navrhuji vám, aby se vytvořila jistá skupina, jakási liga, abychom tak řekli, starších týmů, které se mezi sebou čestně utkají o zlatý pohár –“

Ozval se sbor nadšených, pochvalných hlasů pivní povahy…

„– nebo bych snad měl spíše říci nazlátlý pohár –“

Další jásot a další smích.

„– podobný nedávno objevené staré urně, známé z jakéhosi důvodu mezi lidmi jako Ptákovnice, kterou jste jistě všichni viděli?“

Všeobecné pochechtávání.

„A pokud jste ji neviděli vy, vaše ženy ji viděly určitě.“

Krátké ticho, následované obrovskou vlnou smíchu, která, jako už to u většiny přílivových vln bývá, měla bíle zpěněnou korunu.

Gustýna, která se nenápadně ukrývala mezi služebnými, byla překvapená a uražená současně, cítila se zaskočená a říkala si… Takže on má opravdu něco za lubem. A chlapi začínají zabírat, nalévají to do sebe s pivem.

„Něco takového jsem ještě neviděla,“ ozvala se sklepnice, která stála vedle Gustýny.

„Co jsi ještě neviděla?“ zbystřila Gustýna.

„Ještě jsem neviděla jeho lordstvo pít. Ani nepije víno.“

Gustýna se podívala na hubenou černou postavu a s velmi pečlivou výslovností se zeptala: „Když říkáš, že ani nepije víno, tak tím myslíš, že nepije víno, nebo že ani nepije… víno?“

„Nedá si jedinou zatracenou kapku. To jsem řekla. Je to prostě lord Vetinari. A má uši všude.“

„Já tedy vidím jen dvě, ale svým způsobem je to hezký muž.“

„To ano, dámám se líbí,“ řekla sklepnice a povzdechla si. „Každý ví, že má něco s tou upírkou z Überwaldu. Víš kterou? Tou, co vymyslela Ligu střídmosti? Upíři, co nepijou krev? Moment, co se to…?“

„Ale ať si nikdo nemyslí, že jsem jediný, kdo touží vidět mnohem lepší budoucnost téhle hry,“ pokračoval Vetinari. „Pánové, dnes večer uvidíte fotbal, uslyšíte fotbal a možná, pokud dost rychle neuhnete, možná nějaký ten míč i sníte. A teď, abych vám předvedl příbuzenství mezi fotbalem minulosti a tím, v nějž doufám v budoucnosti, představuji vám první mužstvo Neviditelné univerzity… Nevídané Akademiky!“

V tom okamžiku všechny svíce zhasly jako na povel, dokonce i ty vysoko nahoře v hlavním svícnu. Gustýna i ve tmě viděla, jak z knotů stoupají bílé sloupky kouře. Sráž, který stál vedle ní, začal tiše počítat. Jedna, dvě… Když napočítal tři, svíce na vzdáleném konci Síně znovu vzplály a osvětlily Haštala Nejspíše, který měl na tváři svůj nejnakažlivější úsměv.

„Dobrý večer vám všem,“ řekl, „i vám, vaše lordstvo, páni, vám to ale dnes večer vážně sekne.“ Zatímco se muži kolem stolů hromadně nadechli, vytáhl Hašt z kapsy svou plechovku, hodil si ji na nohu, vyhodil na rameno, nechal ji přeběhnout za krkem na druhé rameno a po paži sklouznout na druhou nohu.

„Na začátku lidi kopali do kamenů. To bylo tak trochu hloupé. Pak to zkoušeli s lebkama, ale ty musíte sebrat lidem, a to vedlo k bojům.“

Sráž vedle Gustýny počítal dál.

„A tak se dostáváme k tomu, čemu říkáme balón nebo míč,“ pokračoval Haštal a plechovka se zatím kutálela sem a tam po jeho těle, obíhala ho, padala mu na nohy a zase vyskakovala na ramena, „ale ono to pořád ještě není ono, protože je to kus dřeva zabalený v kůži. Nemůžete do něj kopnout, pokud na nohou nemáte těžké okované boty. Je pomalý. Je těžký. Nežije, pánové, a fotbal by měl žít…“

Velké dveře na konci Síně se otevřely a v nich se objevil Bingo Macarona, který nohou ovládal nový míč. Ozvěna jeho Bummpin! Bummpin! se odrazila od stěn Velké síně. Někteří z fotbalových kapitánů vstávali, aby lépe viděli.

„Se starým míčem byste jen těžko mohli udělat tohle,“ řekl Haštal a padl k zemi, protože Macarona se otočil skoro baletním pohybem, švihl nohou a míč, hučící jako rozzuřený sršen, proletěl uličkou mezi stoly.

Některé události jsou spíše vzpomínkami než zážitky, protože se odehrají rychleji, než je v tom okamžiku dokážeme pochopit, a Gustýna pozorovala následující události na vnitřní obrazovce zděšených vzpomínek. Oba přítomní arcimágové a městský tyran s ochromeným zájmem pozorovali, jak přímo na ně letí hučící koule, v jejíž brázdě se táhly nedozírné následky, a pak najednou jakoby odnikud vylétl knihovník a rukou velikosti lopaty míč zastavil ve vzduchu.

„Tak to jsme my, gentlemani. A přijmeme první mužstvo, které se k nám přidá v sobotu odpoledne v jednu hodinu na Hippu. Budeme trénovat po celém městě. Můžete se k nám přidat, pokud budete chtít. Nemáte míče? Nemáte ty koule, do kterých byste si chtěli kopnout? My vám půjčíme ty svoje!“ Plameny svíček znovu zhasly, což bylo asi dobře, protože potmě se těžko bouří. Když světla svým mírně strašidelným způsobem znovu vzplála, ozývaly se od všech stolů výkřiky, spory, smích, a dokonce vážné debaty.

Sloužící se džbány se naprosto tiše pohybovali od stolu ke stolu. Jak si Gustýna všimla, nikdy nebylo nedolito.

„Co to pijí?“ zeptala se šeptem nejbližšího sloužícího.

„Hlemýžďova Starého výstředníka – Magický speciál. To je nejlepší pivo, jaké znám.“

„A co jeho lordstvo?“

Sloužící se usmál. „Ha. To je legrační věc, už se mě na to ptalo několik lidí. Pije to samé, co hosté. Naléváme mu to ze stejných džbánů jako všem ostatním, takže je to –“ Zarazil se.

Lord Vetinari znovu vstal. „Pánové, kdo z vás přijme výzvu? Nemusí to být Šeráci ani Dolíci, nemusí to být ani Ochrápaní, jen to musí být mužstvo, pánové. Nevídaní Akademikové se utkají s nejlepšími z vás, v těch nejlepších sportovních tradicích. Datum utkání jsem stanovil na sobotu. Co se Akademiků týče, můžete je pozorovat při tréninku a pan Ctibum vám poskytne všechny rady a vysvětlení všeho, co by vás zajímalo. Bude to poctivý boj, pánové, na to vám dávám své slovo.“ Odmlčel se. „Zmínil jsem se o tom, že ten velký, skoro zlatý pohár bude plný piva? Myslím, že tenhle způsob je dost populární, a já předpovídám, že pohár, bez ohledu na to, kolik se z něj toho piva vypije, zůstane zázračným způsobem dost dlouho plný. Na to dohlédnu osobně.“

I po těchto slovech se Síní rozlehl nadšený jásot. Gustýna se styděla za muže, ale zároveň na ně měla zlost. Vodil je za nos. Tahal je na vařené nudli. Přesněji – tahal je na pivu.

Vetinari nepotřeboval karabáč ani palečnice, stačil mu Hlemýžďův Starý výstředník – Magický speciál, a vedl je jako beránky a korbel za korbelem s nimi držel krok. Jak to dokázal? Jako by říkal Podívejte se na mě, jsem stejný jako vy, a přitom vůbec není jako oni. Oni nemohou dát někoho zabít – teď svou myšlenku přerušila a chvilku uvažovala nad výsledky některých pouličních bitek, k nimž docházelo po zavírací hodině. Pak ji dokončila – nebo dokonce zabít a uniknout spravedlnosti.

„Můj přítel arcikancléř mě právě informoval, že je samozřejmé, že Neviditelní Akademikové za žádných okolností nepoužijí při hře magii! Nikdo nestojí o to, dívat se na mužstvo žab, že?“

Po tomto poněkud neohrabaném žertu se rozlehla další salva smíchu, ale bylo jasné, že teď už by se přítomné publikum smálo, i kdyby jim Patricij ukázal papírový pytlík.

„Bude to skutečný fotbalový zápas, pánové, žádné triky, jen umění,“ pokračoval Patricij a hlas mu znovu zazněl ostře. „Při té příležitosti vyhlašuji nová pravidla, založená na posvátných a tradičních pravidlech fotbalu, která byla v nedávné době tak šťastně znovuobjevena. Obsahují ovšem i mnoho nových, která byla používána v poslední době. Úřad rozhodčího je tady proto, aby zajistil, že se bude hrát podle pravidel. Pravidla být musí, vážení přátelé. Musí. Neexistuje hra bez pravidel. Žádná pravidla – žádná hra.“

A bylo to. V oblacích pivních par si nikdo nevšiml čepele břitvy, která zableskla v chomáči růžové cukrové vaty. Pravidla? pomyslela si Gustýna. Co je to za nová pravidla? Nikdy jsem nevěděla, že existují vůbec nějaká pravidla. Jenže asistent lorda Vetinariho, ať to byl kdokoliv, už kladl před každého muže několik listů papíru.

Vzpomněla si na zmatek starého Stolipného, který v něm vyvolala pouhá obálka. Někteří z nich umí číst, to ano, ale kolik z nich ještě dokáže číst teď?

Jeho lordstvo ještě neskončilo. „A nakonec bych vás, gentlemani, rád požádal, abyste si pročetli a podepsali kopie pravidel, které vám rozdal pan Važuzel. A pokud tomu dobře rozumím, očekává vás arcikancléř se svými kolegy v Mágorlíku na nějakou tu cigaretu, doutník nebo dýmku a… pokud se nepletu, hlt výjimečně vzácné brandy!“

Tak, a tím se celý balíček úhledně uzavře, že? Fotbalisté byli zvyklí tak akorát na pivo. Abychom byli poctiví, musíme říci, že byli zvyklí na obrovské množství tak akorát piva. Pokud to dokázala posoudit, a to ona dokázala opravdu velmi dobře, tak už teď jsou opilí tak, že sotva stojí na nohou, a už brzo budou opilostí padat. Je pravda, že někteří ostřílení kapitáni mužstev se dokázali držet na nohou ještě nějakou chvíli po tom, co teoreticky upadli pod vlivem alkoholu. A není nic tak trapně politováníhodného jako padlý opilec, s výjimkou technicky padlého opilce, který se ještě prakticky drží na nohou. Bylo to zvláštní, kapitáni mužstev patřili povětšinou k onomu typu mužů, kteří pijí pivo po tuplácích, dokázali vyříhat národní hymnu a ohýbat železné tyče zuby, a když ne těmi svými, tak cizími. Pravda, do školy toho moc nenachodili, ale museli být tak hrozně hloupí?

„Řekněte mi,“ zamumlal Výsměšek koutkem úst k Vetinarimu, když pozorovali, jak hosté vycházejí na nejistých nohou ze Síně, „máte prsty v objevení té urny, Havelocku?“

„Známe se už hezkou dobu, Vzoromile, je to tak?“ podíval se na něj Vetinari, „a jak víte, nelhal bych vám.“ Na chvilku se odmlčel a pak dodal, „tedy, lhal bych vám, samozřejmě, za přijatelných okolností, ale při této příležitosti vám mohu upřímně říci, že objev urny pro mě byl stejně nečekaný jako příjemný. Jenže já jsem si říkal, že s tím máte něco společného vy.“

„My jsme ani nevěděli, že tam je,“ potřásl hlavou Výsměšek. „Já osobně mám podezření, že je v tom nějaké náboženství.“

Vetinari se usmál. „No ano, v klasickém případě si bohové hrají s osudy lidí, takže nevidím důvod, proč by nemohli být namočeni i ve fotbale. Hrajeme a jsme figurkami ve hře, a to nejlepší, v co můžeme doufat, je, že to alespoň děláme stylově.“

~~~

Vzduch v Mágorlíku by se dal krájet nožem, kdyby ovšem někdo dokázal najít nůž. Nebo ho dokázal, poté, co by ho našel, udržet za ten správný konec. Z pohledu mágů to byla běžná záležitost, a i když mnoho z fotbalových kapitánů už bylo odvezeno na trakařích, které tam kdosi z prozíravých sloužících přistavil už zvečera, stále ještě tam bylo dost stojících návštěvníků, aby v místnosti vytvářeli vlhkou, horkou atmosféru. Patricij a oba arcikancléři si našli místo v jednom ignorovaném koutě, kde mohli nepovšimnuti, ukrytí a uvolnění v objetí obrovských křesel probrat několik drobností.

„Víte, Jindřichu,“ obrátil se Vetinari k bývalému děkanovi, „já si myslím, že by bylo skvělé, kdybyste ten nadcházející zápas soudcoval vy.“

„Ale jděte! Já si myslím, že to by bylo velmi nefér!“ ozval se okamžitě Výsměšek.

„A řekněte mi… ke komu?“

„No, přece, hm,“ řekl Výsměšek. „Mohla by se znovu objevit otázka rivality mezi mágy.“

„Jenže na druhé straně,“ pokračoval Vetinari a hlas měl hladký jako hedvábí, „mohlo by se také říkat, že z politických důvodů měl jiný mág výjimečný zájem na tom, aby nedošlo k tomu, že by byl jeho kolega, také arcimág, poražen těmi, kteří se obvykle, navzdory svým dovednostem, umění, charakteru i bezchybné minulosti, zahrnují do velké skupiny obyčejných lidí.“

Výsměšek pozvedl skutečně velkou koňakovou sklenku zhruba směrem ke konci vesmíru. „Já svému příteli Jindřichovi bezmezně důvěřuji,“ řekl. „I když je tak trochu na té tělnatější straně.“

„To je nefér!“ vyštěkl Jindřich. „Velký muž se může pohybovat docela svižně a rychle. Je tady nějaká naděje, že bych mohl dostat otrávenou dýku?“

„Je mi líto, ale v dnešních moderních časech vám bude muset stačit nějaká ta píšťalka,“ usmál se Vetinari.

V tom okamžiku se někdo pokusil poplácat Vetinariho po zádech.

Odehrálo se to s výjimečnou rychlostí a skončilo ještě rychleji, než začalo. Vetinari stále seděl v křesle s korbelem piva v jedné ruce, ale druhou rukou svíral mužovo zápěstí zhruba ve výši své hlavy. Pak ho pustil a řekl: „Mohu pro vás něco udělat, pane?“

„Vy ste přece lord Veterinári, žjo? Sem vás viděl na těch… poštovních nálepkách.“

Výsměšek se rozhlédl. Mířilo k nim několik Vetinariho úředníků a s nimi několik přátel podnapilého muže. O těch se snad dalo říci to, že jsou jen o něco méně opilí než jejich kamarád a že teď střízliví velmi, velmi rychle, protože když plácnete tyrana po zádech, potřebujete všechny kamarády, které máte.

Vetinari kývl na svůj doprovod a jeho muži jako kouzlem zmizeli mezi přítomnými. Pak luskl prsty na jednoho z obsluhujících číšníků. „Dejte sem židli pro mého nového přítele.“

„Jste si jistý?“ pozvedl Výsměšek obočí, když jeden z obsluhujících přistrčil židli pod vrávorajícího muže, který už stejně padal dozadu.

„Teda heleďte,“ huhlal muž dál, „hdehdo vo vás řichá, že ste hogofogo ňouma, ale já řichám, že so se tejče týdle věsi s fotbalem, ste dobrej. V nějakejch rvačchách na ulici nejni budousnost. Já vo tom něso vim, mě už do hlavy nakopli kolikrát.“

„Opravdu?“ zajímal se Vetinari. „A jak se jmenujete?“

„Rychlomil,“ odpověděl muž.

„A máte ještě nějaké další jméno?“ vyzvídal Vetinari.

„Vopraš,“ sdělil mu jeho nový přítel. Pak klepl kotníky ruky o čelo v jakémsi pozdravu. „Kapitán Kanců vod Kotvy a ráhna.“

„Hm, vy zatím nemáte dobrou sezónu, že,“ pokýval Vetinari hlavou. „Potřebujete do mužstva novou krev, zvláště od chvíle, kdy vám posadili Jakuba Viklína do Pakráce po tom, co někomu ukousl nos. Ochrápaní vás převálcovali, protože jste se rozsypali, když oba Supovy hochy odvezli k Lady Sibyle, a tři sezóny jste nevylezli z hnoje. Dobrá, každý říká, že Harold Sukovec odvádí skvělou práci od té doby, co jste ho koupili od Vačic z Melasového dolu za dvě bedny Hlemýžďova Starého výstředníka a pytel vepřových škvarků, což není špatná cena za chlapa s dřevěnou nohou, ale nikdy se nenajde nikdo, kdo by mu sekundoval.“

Od Vetinariho a kývajícího se Rychlomila se začal šířit kruh ticha. Výsměškovi poklesla spodní čelist a Jindřichova sklenka s koňakem zůstala chvilku nedopitá, což je u sklenice, kterou mág drží v ruce déle než patnáct vteřin, věc velmi nezvyklá.

„Kromě toho jsem slyšel, že masové koláče, které nabízíte, už zdaleka nejsou to, co bývaly, hlavně kvůli té rádoby masové nádivce velmi podezřelého organického původu, již do nich dáváte,“ pokračoval Vetinari. „Když prý ty vaše koláče obcházejí kolem, skrumáž se přes vás nedokáže přesunout?“

„Mý chlucí,“ prohlásil Rychlomil, „sou ze všechněch nejlepší. Nejni to jejich vina, že dycky stojej proti lepším. Nihdá nemaj to štěstí, aby hráli s něchym, koho dochážou porazit. Dysky do toho dou na sto dvacet prosent a vic do toho dát nemůžete. A vůbec, jach to, že todle všecko víte? Ne teda, že by nás zasejc v lig… liz… líze bylo nějach mos!“

„Víte, prostě se o to zajímám,“ odpověděl Vetinari. „Já si myslím, že fotbal se hodně podobá životu.“

„Svadá pravda, shire, svadá pravda. Jenom se snažte ze fšech sil, dělejte, so můžete, a von vás za to hned něchdo chopne mezi nohy.“

„Pak bych vám radil, abyste se vážně zajímal o náš nový fotbal,“ pokývl hlavou Vetinari, „protože ten vyžaduje, abyste byl rychlý, uměl hrát a hlavně myslet.“

„No jo, jasně, dobrá, to všescho já umim,“ přikývl vehementně Rychlomil a spadl ze židle.

„Má tady ten dobrý muž nějaké přátele?“ obrátil se Patricij k okolním přítomným.

V davu došlo ke krátké rychlé poradě, jejímž tématem bylo, jestli v tomto okamžiku je, nebo není dobré být přítelem Rychlomila Vopraše.

Vetinari zesílil hlas. „Byl bych jen rád, kdyby se našli nějací dva muži, kteří by ho dopravili domů. Byl bych rád, kdyby ho uložili do postele a dohlédli na to, aby se mu nic nestalo. Možná by s ním měli zůstat do rána, protože až se probudí a vzpamatuje, mohl by se pokusit o sebevraždu.“

~~~

Když si Gustýna druhý den ráno koupila Kometu, hlásala titulní strana Nová éra fotbalu. A podle systému, který vydavatel používal, když noviny přinášely nějakou důležitou zprávu, byl hlavní titulek následován dalšími dvěma, z nichž každý byl o něco menší než předchozí: Fotbalisté podepsali protokol o nové hře byl druhý v řadě a třetí pravil: Nové míče – skvělý úspěch.

Ke Gustýninu překvapení a zděšení se ale na titulní straně pořád ještě našlo místo i pro Julii. Byl tam její obrázek, menší sice než včera, ale titulek nad ním pravil: Tajemná dáma zmizela. Článek pod titulkem pak říkal, že od jejího debutu (tohle slovo si musela Gustýna najít ve slovníku) přede dvěma dny tajemnou modelku Lilii nikdo neviděl. No tedy, pomyslela si, takže někoho nenajit… to je novinka? Překvapilo ji i to, že se na něco takového našlo místo na titulní straně, protože ta byla věnovaná fotbalu, ale Kometa ráda rozehrávala a udržovala na první straně několik příběhů, a ve chvíli, kdy začaly být zajímavé, je přesunula na stranu 35 nebo tam někam, až za křížovky a stálou nabídku ortopedických pomůcek.

Hlavní článek uvnitř byl nadepsán Jedna nula pro Vetinariho. Gustýna obvykle hlavní článek nečetla, protože její schopnost a ochota vstřebat v článku o 120 slovech bezpočtukrát výraz nicméně měly své hranice.

Příběh z první stránky četla zprvu dosti mrzutě, ale pak se stále rostoucí zlostí. Vetinari to dokázal. Opil je, a ti hlupáci odepsali svůj fotbal výměnou za tu vyšisovanou podobu, kterou upekli v paláci a na univerzitě. Je ovšem jasné, že myšlení lidí není takhle jednoduché. Sama sobě musela v duchu přiznat, že surovost a hloupost současné hry nenávidí. Nenáviděla ty hloupé rvačky a bezduché předvádění se, ale byla to její nenávist a její věc. Bylo to něco, co vytvořili sami lidé, a i když to bylo neuspořádané a hloupé, bylo to jejich. A teď si nóblemani už zase chtěli vzít něco, co jim nepatří, a vykládali, jak to bude úžasné. Starý fotbal bude zakázán. To byl další záblesk nabroušené oceli v cukrové vatě Vetinariho alkoholem zahaleného projevu.

Měla také velmi silné podezření, které se týkalo nově nalezené urny, jejíž obrázek měla z nějakého důvodu stále na svém kuchyňském stole. To, co noviny prohlašovaly za prastará originální pravidla hry, bylo napsáno v nějakém neznámém starém jazyce, takže jak mohl vědět někdo jiný než nějaký noblesa, co se v nich vlastně říká? Přelétla očima výčet nových pravidel. Některá z pravidel starého pouličního fotbalu tam přežila jako nějaké obludy z prehistorických dob. Poznala jedno, které se jí vždy líbilo: Míči se bude říkat míč. Míčem je ten míč, kterým budou hrát jako míčem alespoň tři po sobě hrající hráči, jejichž cílem je zaznamenat gól. Ten článek si zamilovala hned napoprvé, pro bezkonkurenční hloupost jeho formulace. Zjevně byl přidán jednoho krásného dne v minulosti, kdy se náhodou do hry zamíchala nějaká useknutá hlava a nevědomky nahradila míč, kterým se právě hrálo, zatímco něčí tělo, které ještě před chvílí patřilo k hlavě, teď leželo někde na zemi na původním míči. Taková věc vám uvázne v paměti, zvláště když po utkání bylo přiznáno majiteli hlavy zaznamenání vítězné branky.

Tohle pravidlo a několik dalších se ve Vetinariho seznamu nových pravidel tyčilo jako zbytek zašlé slávy. Několik ústupků původní hře zůstalo jako úlitba na oltář veřejného mínění. Nemělo by se dovolit, aby mu to prošlo. Jen proto, že byl tyranem a mohl by dát prakticky kohokoliv zabít jen kvůli tomu, že se špatně vyspal, se ještě lidé nemuseli chovat, jako že se ho bojí. Někdo by mu to měl říci. Svět se několikrát obrátil vzhůru nohama. Ona si sice ještě nebyla tak docela jistá, kde sama stojí, ale najednou se jí zdálo nesmírně důležité, aby to lordu Vetinarimu neprošlo. Bylo na lidech, aby sami došli k názoru, kdy jsou hloupí a kdy staromódní, nebylo to na nóblemanech, aby jim říkali, co mají dělat.

S náhlou rozhodností si přehodila přes zástěru kabát a po krátkém zamyšlení vytáhla z police dva čerstvě upečené Zavařeninové rarachy. Tam, kde nic nepořídil dobývací beran, často prorazilo dobré křehké těsto prokapané rumem.

~~~

V Oválné kanceláři zatím upíral Vetinariho osobní sekretář oči na stopky.

„Obávám se, že jste padesát vteřin za svým osobním rekordem, vaše lordstvo.“

„Což jasně dokazuje, že alkohol je velký zlomyslník, Važuzle,“ prohlásil Patricij zasmušile.

„Řekl bych, že dalších důkazů netřeba,“ přikývl Važuzel a po tváři mu přeběhl jeho klasický sekretářský úsměv.

„Rád bych ovšem podotkl, že tahle Karla z Komety se zatím jeví jako ten nejděsivější tvůrce křížovek všech dob, a to musím říci, že jsou mezi nimi velmi prapodivné postavy. Ale ona? Umělé zkratky, neznámé maličkosti, tajená slova, obrácená pole a teď ještě slova umístěná diagonálně. Jak to dokáže?“

„No, vy jste to dokázal, sire.“

„Hm, já jsem ji vyluštil, což je mnohem jednodušší.“ Vetinari pozvedl prst. „Je to ta žena, která má malý krámek s potřebami pro zvířata na Škraloupových schodech a je na tom všem závislá. V poslední době se nikde neobjevila zmínka o tom, že by někde něco vyhrála. Jak to asi všechno skládá dohromady?“

„Ženská mysl je skutečně nevyzpytatelná, můj pane.“

Vetinari se s úžasem zadíval na svého sekretáře. „Tedy… no, ano, to samozřejmě je. Musí se vypořádat s tou mužskou. Myslím, že –“

Ozvalo se opatrné zaklepání na dveře. Patricij se vrátil ke své Kometě a Važuzel vyklouzl z místnosti. Po krátkém šeptaném rozhovoru se sekretář vrátil.

„Jak se zdá, tak se dostala dovnitř jakási mladá žena, a to díky tomu, že podplatila stráže u zadní brány. Stráže na základě vašich stálých příkazů úplatek přijaly, a pak ji dovedly do salonku, který, jak brzo zjistí, je zamčený. Říká, že s vámi potřebuje mluvit, protože má nějakou stížnost. Je to služebná panna.“

Vetinari se na Važuzla podíval přes horní okraj novin. „Řekněte jí, že s tím jí opravdu nemohu pomoci. Poslyšte, napadlo mě, nepomohla by jí třeba změna parfému?“

„Tím jsem chtěl říci, že patří k sloužící třídě. Jmenuje se Gustýna Motýlokvětá.“

„Řekněte jí –“ Vetinari zaváhal, ale pak se usmál. „Aha, ano, Motýlokvětá. Podplatila stráže nějakým jídlem? Nebylo to náhodou něco pečeného?“

„Výborně, pane! Každý z nich dostal velký koláč, který se jmenuje, pokud se nepletu, Zavařeninový rarach. Mohl bych se zeptat, jak jste…?“

„Je to kuchařka, Važuzle, ne služebná. Tak tu každopádně pusťte dovnitř.“

Sekretář se zatvářil poněkud rozmrzele. „Jste si jistý, že je to moudré, pane? Už jsem řekl strážným, aby to její jídlo vyhodili.“

„Koláče upečené Motýlokvětou? Tak to jste nejspíše spáchal zločin proti velkému umění, Važuzle. Přijmu ji hned.“

„Musím vás upozornit, že rozvrh dnešního dopoledne máte zcela zaplněný, sire.“

„Je to tak. Je vaší povinností mě na to upozornit, a já to respektuji. Ale vrátil jsem se dnes ráno až v půl páté a zcela jasně si pamatuji, že jsem si na schodech zvrtl nohu. Jsem opilý jako ježura, Važuzle, což samozřejmě znamená, že ježura je stejně opilá jako já. Musím říci, že ten výraz mi byl neznámý a nikdy jsem o ježurách v téhle souvislosti nepřemýšlel, ale Vzoromil Výsměšek byl tak laskav a v této věci mě poučil. Mějte proto porozumění a poskytněte mi chvilku odkladu.“

„No… vy jste Patricij, sire,“ řekl Važuzel. „Můžete si dělat, co chcete.“

„Ano, nic jiného mi ani odpovědět nemůžete, i když tohle opravdu připomínat nepotřebuji,“ řekl Vetinari a na tváři měl výraz, který by se dal každopádně nazvat úsměvem.

~~~

Když ten hubený odměřený muž otevřel dveře, bylo už pozdě na útěk. Když řekl: „Jeho lordstvo vás přijme hned, slečno Motýlokvětá,“ bylo už pozdě i na mdloby. Co si vlastně myslela? A myslela vůbec?

Gustýna následovala muže do vedlejší místnosti. Byla to kancelář obložená dubovým dřevem, nevlídná a velmi stroze zařízená. Pracovna průměrného mága byla tak přecpána vším možným harampádím, že stěny většinou nebyly vidět. Tady byla čistá dokonce i deska stolu, nebylo na ní nic jiného než vysoký hrnek s několika pery, kalamář, otevřený výtisk ankh-morporské Komety a další předmět, na němž ulpěla očima a nedokázala se odtrhnout. Korbel s nápisem „Největší boss světa.“ Taková věc tady byla tak nečekaná a nemístná, jako by to byl vetřelec z nějakého jiného vesmíru.

Někdo za ni tiše přisunul židli. A to bylo dobře, protože když muž sedící za stolem zvedl hlavu, nohy pod ní povolily.

Vetinari si na okamžik sevřel můstek nosu dvěma prsty a povzdechl si. „Slečno… Motýlokvětá, v paláci jsou velké místnosti přeplněné lidmi, kteří čekají na to, až se se mnou budou moci setkat, a většinou jsou to mocní, významní a vlivní lidé, nebo si to o sobě alespoň myslí. Přesto pan Važuzel vmáčkl do mého rozvrhu ještě před vrchního poštmistra a starostu města Sto Lat setkání s mladou kuchařkou, která má kabát přehozený přes zástěru a trvá na tom, jak se tady píše…, že si to se mnou vyříká. A to proto, slečno Motýlokvětá, že jsem si na tom všiml té rozporuplnosti a vy sama, slečno Motýlokvětá, jste rozporuplná. Co ode mě chcete?“

„Kdo řekl, že něco chci?“

„Každý, kdo se přede mnou ocitne, něco chce, slečno Motýlokvětá, i když někdy jen být někde úplně jinde.“

„Dobře! Vy jste včera večer opil všechny fotbalové kapitány a donutil jste je podepsat ten papír, který je v novinách!“

Pohled muže za stolem se ani nezachvěl. To bylo horší než… cokoliv jiného.

„Mladá dámo, alkohol odstraňuje rozdíly mezi lidmi. Je to nejdokonalejší demokrat, pokud se vám líbí taková slova. Ratlík může být opilý jako doga, a doga právě tak. A všimla jste si někdy, jak si všichni opilí na světě rozumí bez ohledu na to, jak jsou opilí a jak různé jsou jejich rodné jazyky? Jistě se nemýlím, když řeknu, že jste příbuzná Augustýny Motýlokvěté?“ Ta otázka, plynule připojená k úvaze, která byla v podstatě chvalozpěvem opilosti, ji zasáhla přímo mezi oči a rozptýlila její myšlenky.

„Prosím? Aha. Ano, je to tak. To byla moje babička.“

„A když byla mladší, bývala kuchařkou v Cechu vrahů?“

„Ano, vařila tam. Vždycky si z toho dělala legraci a vyprávěla mi, jak jim vždycky říkala, že si nepřeje, aby –“ V tom místě se rychle zarazila, ale lord Vetinari větu dokončil za ni: „– její pečivo používali k trávení lidí. A my jsme to taky nikdy neudělali, protože, jak, slečno, sama jistě dobře víte, nikdo si nechce rozzlobit dobrou kuchařku. Je pořád ještě naživu?“

„Bohužel, zemřela před dvěma lety, vaše lordstvo.“

„Ale protože jste Motýlokvětá, předpokládám, že máte ještě několik dalších babiček a pratet jako náhradu? Vaše babička byla vždycky pevným pilířem společnosti a všechny ty lahůdky, které si denně odnášíte domů, přece musíte někomu nosit, že?“

„Teď jen hádáte, to nemůžete vědět. Ale dobrá, přiznávám, jsou pro všechny ty staré dámy, které toho moc nemají. Kromě toho, je to jen malé přilepšení.“

„Ale samozřejmě. Každé zaměstnání s sebou přináší nějaké malé přilepšení nebo výhody. Já bych se například vsadil, že tady Važuzel si v životě nekoupil jedinou sponku na papír, co, Važuzle?“

Sekretáři, který někde v pozadí rovnal papíry, přeběhl po obličeji krátký nevýrazný úsměv.

„Podívejte, beru si jen zbytky –“ začala Gustýna, ale byla umlčena mávnutím ruky.

„Jste tady kvůli fotbalu,“ řekl Vetinari. „Byla jste včera večer na slavnostní večeři, kterou pořádala Univerzita, ale tam dávají přednost tomu, aby byly obsluhující dívky štíhlé a vysoké, a já mám na takové věci dobré oko. Z toho usuzuji, že jste si vzala za své tam být, aniž jste o tom informovala své představené. Proč?“

„Vy jim berete jejich fotbal!“

Patricij se opřel lokty o stůl, sepjal prsty rukou, opřel si o ně bradu a upřel na ni pohled.

Pokouší se mě znervóznit, pomyslela si. A ono to zabírá, bože, ono to funguje!

Vetinari ticho přerušil. „Vaše babička byla zvyklá často přemýšlet za lidi. V některých rodinách se tahle vlastnost objevuje dědičně, vždycky u ženských potomků. Schopné ženy, které proplouvají světem, kde se všichni chovají jako sedmiletá děcka, která padají na dětském hřišti a potřebují zvednout a oprášit, a když se to stane, neumí nic jiného, než se na hřiště znovu vrátit, a všechno začne nanovo. Vsadil bych se, že vedete Noční kuchyni? V té Denní je příliš mnoho lidí. Vy chcete prostor, který můžete dokonale kontrolovat, který je mimo okamžitý dosah hlupáků.“

Kdyby byl dodal „Nemám pravdu?“ jako nějaký samolibý nafoukanec, který se dožaduje pochvalného aplausu, byla by ho nenáviděla. Ale on jako by klidně a objektivně četl v jejích nejtajnějších myšlenkách. Musela se ze všech sil držet, aby se neotřásla, protože všechno, co říkal, byla pravda.

„Já nikomu nic neberu, slečno Motýlokvětá, já jen měním hřiště,“ pokračoval Patricij. „Jaké je to umění, když se dav pere a přetlačuje? Není to nic jiného než způsob, jak se zapotit. Ne, musíme držet krok s dobou. Já vím, že třeba Kometa drží krok se mnou. Kapitáni budou bezpochyby reptat, ale víte, oni stárnou. Zemřít při hře, to je romantická představa, když je člověk mladý, ale jak začne stárnout, rád přenechá tyhle romantické představy zase někomu jinému. Oni to vědí, i když by to nepřipustili, ale zatímco budou protestovat, postarají se o to, aby jejich protesty nikdo nebral vážně. Já jsem dalek toho, něco jim brát, naopak, já jim toho chci hodně dát. Příznivé přijetí na veřejnosti, popularitu, jisté společenské postavení, pozlátkový pohár a naději, že jim zůstanou ty zuby, o které ještě nepřišli.“

Jediné, co po tom dokázala říci, bylo: „Dobrá, ale byl to od vás trik.“

„Skutečně? Nemuseli přece pít přes míru, nemyslíte?“

„Vy jste ale věděl, že budou!“

„Nevěděl. Myslel jsem si, že budou. Mohli být trochu opatrnější. Měli být trochu opatrnější. Raději budu říkat, že jsem je vedl po správné cestě s pomocí malé lsti, než že jsem je po ní hnal holí. Mám k dispozici spoustu takových holí, slečno Motýlokvětá.“

„A špehoval jste mě! Věděl jste o těch lahůdkách!“

„Špehovat vás? Madam, kdysi se říkalo o jednom velkém princi, že každá jeho myšlenka patřila jeho lidu. Stejně jako on, i já věnuji svým lidem pozornost. Jsem v tom jen lepší, to je celý rozdíl. A pokud jde o ty vaše lahůdky, to byla jen dedukce založená na znalosti lidské povahy.“

Bylo toho ještě hodně, co mu chtěla říci, ale jakýmsi zcela nepochopitelným způsobem pochopila, že interview, nebo alespoň ta část, kdy mohla otvírat ústa, skončilo. Přesto ještě řekla: „Jak to, že nejste opilý?“

„Prosím?“

„Vážíte ani ne polovinu toho, co oni, a všechny je domů odvezli na trakařích. Vypil jste stejné množství jako oni, a přesto jste svěží jako rybička. V čem je ten trik? Přesvědčil jste mágy, aby vám odčarovali pivo ze žaludku?“

Už se nedalo říci, že pokouší své štěstí. To už se jí vymklo zpod kontroly úplně a hnalo se cestou necestou jako koňské spřežení, které se cestou s kopce nemůže zastavit, protože za ním na voze nadskakuje a duní těžký náklad.

Vetinari se zamračil. „Drahá dámo, člověk natolik opilý, který by dovolil mágům, kteří se sami více než hojně podíleli na konzumaci produktu vyrobeného ze šťávy hroznů, abych tak řekl, aby mu z těla odebrali cokoliv, už by byl opravdu opilý k smrti. Abych předešel další poznámce, říkám, že chmel je také, technicky vzato, réva. A já jsem ve skutečnosti opilý. Je to tak, Važuzle?“

„Každopádně jste vypil zhruba dvanáct velmi silných, tedy vícestupňových piv, sire. Technicky vzato tedy musíte být opilý.“

„Přesně a velmi výstižně řečeno, Važuzle. Děkuji.“

„Ale nechováte se jako opilý!“

„Ne, ale umím skvěle hrát střízlivého, nemyslíte? Přiznám vám ale, že dnes ráno jsem s křížovkou svedl opravdu těžký boj. Procatalepsis[31] a pleonasmus v jednom jediném dni? Musel jsem použít slovník! Ta ženská je démon! Ale přesto vám děkuji za návštěvu, slečno Motýlokvětá. Nesmírně rád vzpomínám na pískavé bubloto vaší babičky.[32] Kdyby byla sochařkou, byla by to úžasná socha, bez rukou, bez nohou a s tajemným úsměvem. Jaká škoda, že některá mistrovská jídla jsou tak rychle zapomenuta.“

V Gustýně se nezadržitelně vzedmula pyšná kuchařská duše. „Ona mi ten předpis odkázala.“

„To je odkaz lepší než rodinné skvosty,“ přikývl Vetinari.

No, nějakých pár šperků by taky nebylo k zahození, pomyslela si Gustýna. Jenže tajemství pískavého bublota tady bylo, přímo tam, všem na očích, kde si ho nikdo nevšimne. A co se týče prolhaného masa…

„Řekl bych, že je tohle setkání u konce, slečno Gustýno,“ řekl Vetinari. „Mám opravdu velmi mnoho práce a jsem si jistý, že vy na tom nejste lépe.“ Chopil se pera a upřel pohled na papíry před sebou. „Na shledanou, slečno Motýlokvětá.“

A bylo to. Najednou byla nějak u dveří, a ty se za ní už zavíraly, když hlas řekl: „A děkuji vám za to, jak jste laskavá ke Srážovi.“

Dveře s klapnutím zapadly, a protože se při těch slovech prudce otočila, málem ji uhodily do tváře.

~~~

„Myslíte, že ode mě bylo moudré, že jsem to řekl, co myslíte?“ nadhodil Vetinari, když dveře zapadly.

„Možná ne, sire, ale ona bude automaticky předpokládat, že je to ona, koho pozorujeme,“ odpověděl hladce Važuzel.

„A možná bychom měli. To jsou ty ženy Motýlokvětých, víte, Važuzle? Jsou jako nenápadní domácí otroci, dokud nenabudou dojmu, že bylo někomu ukřivděno, a pak vyrazí do války jako lancreská královna Krokuse Popudlivá, blahé paměti. Na válečném voze a všude kolem létají ruce a nohy.“

„A nemá otce,“ podotkl Važuzel. „Pro dítě v dnešních dnech to je dost špatné.“

„No, to jen způsobilo, že je ještě tvrdší, než Motýlokvěté obyčejně bývají. Můžeme jen doufat, že si nevezme do hlavy vstoupit do politiky.“

„A není to vlastně to, co dělá teď, sire?“

„Dobrá poznámka, Važuzle. Vypadám opilý?“

„Podle mého názoru ne, sire, ale připadáte mi neobvykle… mluvný.“

„A souvisle mluvný?“

„Do nejmenších podrobností, pane. Vrchní poštmistr čeká, pane, a někteří z cechovních představených s vámi chtějí naléhavě mluvit.“

„Předpokládám, že chtějí hrát fotbal?“

„Ano, pane. Mají v úmyslu vytvořit mužstva. Ani za živého boha nedokážu pochopit proč.“

Vetinari odložil pero. „Važuzle, kdybyste viděl někde na zemi ležet míč, jako by vás lákal a zval, kopl byste si do něj?“

Sekretář nakrabatil čelo. „A jak by bylo to pozvání vyjádřené, pane?“

„Prosím?“

„Byla by to, například, psaná pozvánka připevněná na ten míč neznámou osobou nebo osobami?“

„Měl jsem spíš na mysli, jestli byste jednoduše neměl pocit, že vás celý okolní svět nabádá, abyste řečenému míči uštědřil srdečný kopanec?“

„Ne, pane. Je tady příliš mnoho neznámých proměnných. Mohl tam být nastražen nějakým nepřítelem nebo vtipálkem, který předpokládal, že podniknu podobnou akci, a vyrobil míč z kamene nebo podobného materiálu v naději, že si přivodím ošklivé, nebo alespoň komické zranění. Takže bych si věci nejdříve ověřil.“

„A pak, kdyby bylo všechno v pořádku, byste do toho míče kopl?“

„Jaký by k tomu byl důvod a jaký by z toho byl zisk, pane?“

„Zajímavá otázka. No, řekněme, že byste to udělal jen pro tu čirou radost, abyste ho viděl letět vzduchem.“

Jak se zdálo, Važuzel o této eventualitě chvilku uvažoval, a nakonec zavrtěl hlavou. „Omlouvám se, pane, ale tady jsem se už nějak ztratil.“

„Hm, Važuzle, vy jste prostě kamenný pilíř ve světě plném změn. Výborně.“

„Napadlo mě, jestli bych mohl něco poznamenat, pane,“ dodal sekretář vážně.

„Máte slovo, Važuzle.“

„Byl bych nerad, aby si někdo myslel, že si nekupuji své sponky na papír, sire. Mé potěšení spočívá v tom, že mám své vlastní sponky na papír. Tím chci říci, že jsou to opravdu moje sponky na papír. Myslel jsem si, že bude lepší, když vám to řeknu uměřeným a nekonfliktním způsobem.“

Vetinari se chvilku díval ke stropu, a pak řekl: „Děkuji vám za upřímnost. Rozhodně v tom směru doplním záznamy a celou tu věc uzavřu.“

„Děkuji vám, pane.“

~~~

Náměstí Náhlého osvícení bylo místo, kam město chodilo, když bylo vzrušené, zmatené nebo vystrašené. Lidé, kteří nevěděli, proč to vlastně dělají, se tam shromažďovali a poslouchali ty, kteří také nic nevěděli, na základě známé skutečnosti, že nevědomost sdílená je nevědomost dvojnásobná. Tohoto rána tam byly skupinky lidí a několik náhodných týmů, protože je psáno, nebo spíše někde vyškrábáno do zdi, že kdykoliv se sejdou dva nebo více mužů, někdy i žen, alespoň jeden z nich bude mít něco, do čeho se dá kopat. Lidé na všech stranách se nepříliš nadšeně bavili plechovkami a hadráky, ale právě když Gustýna procházela kolem, otevřela se velká brána Univerzity, z níž vyšel Rozšafín Ctibum a poněkud neohrabaně si pinkal o zem jedním z nových míčů. Bummpin! Ticho doslova zvonilo, protože většina plechovek se najednou kutálela bez povšimnutí. Všechny oči se okamžitě obrátily k mágovi, nebo ještě spíše k novému míči. Udeřil s ním o zem, míč se odrazil od dláždění a ozvalo se dvojité bummpin! A pak do něj kopl. Oproti většině podobných kopnutí bylo Rozšafínovo kopnutí dost nemotorné, ale nikdo na celém náměstí ještě v životě nedokázal kopnout něčím tak daleko a každý muž, poháněn pradávným, vrozeným instinktem, se za míčem rozeběhl.

Vyhráli, pomyslela si zachmuřeně Gustýna. Míč, který dělá bummpin!, zatímco ostatní dělají krach… kde je nějaká konkurence?

Pospíchala k zadnímu vchodu. Ve světě, který najednou začínal být příliš složitý, protože mohla vrazit k tyranovi s černým srdcem, říci mu své a pak zase klidně odejít, potřebovala místo, kde se svět netočil. Noční kuchyni znala jako vlastní ložnici, bylo to její místo, místo pod její kontrolou. Tam se mohla postavit čemukoliv.

Vedle nádob na odpadky se o zeď opírala postava, a navzdory těžkému plášti a klobouku staženému přes jedno oko ji poznala okamžitě. Nikdo se nedokázal uvolnit jako Pepe.

„Čágo, Gustýno,“ ozval se hlas zpod klobouku.

„Co tady děláš?“

„Víš, jak je těžké najít v tomhle městě někoho, když nemůžeš říct, jak ta osoba vypadá, a nejsi si tak docela jistá, že si pamatuješ jméno? Kde je Lia?“

„To nevím,“ odpověděla. „Neviděla jsem ji od včerejšího večera.“

„Myslím, že by nebylo od věci najít ji dřív, než ji najde někdo jiný,“ prohlásil Pepe.

„Kdo jiný?“

Pepe pokrčil rameny. „Kdokoliv. Každý,“ odpověděl. „Zatím většina z nich hledá v trpasličích čtvrtích, ale je to jen otázka času. Kolem obchodu je jich tolik, že se nemůžeme ani pohnout, takže jediné, co jsem mohl udělat, bylo vyplížit se zadem.“

„A co od ní chtějí?“ řekla Gustýna a cítila, jak v ní narůstá panika. „Viděla jsem v novinách, že ji hledají, ale ona přece neudělala nic špatného!“

„Myslím, že ty vlastně nechápeš, co se to tady děje,“ řekl (možný) trpaslík. „Chtějí ji najít, aby jí mohli položit spoustu otázek.“

„A má to něco společného s lordem Vetinarim?“ zamračila se Gustýna podezřívavě.

„To bych rozhodně neřekl,“ odpověděl Pepe.

„A jaké otázky?“

„No, však to znáš… Jaká je vaše oblíbená barva? Co nejraději jíte? Máte nějakého přítele? Co byste poradila dnešním mladým lidem? Používáte vosk? Kam chodíte k holiči? Jakou lžičkou nejraději jíte?“

„Myslím, že žádnou oblíbenou lžičku nemá,“ potřásla Gustýna hlavou a čekala, až jí svět zase bude dávat nějaký smysl.

Pepe ji poklepal po rameni. „Podívej, je na titulní straně novin, je to tak? A Kometa na nás pořád tlačí, protože s ní chce udělat interview o životním stylu a uveřejnit její medailon. To nakonec nemusí být tak špatné, ale to je na tobě.“

„Já myslím, že ona žádný životní styl nemá,“ odpověděla Gustýna, poněkud zmateně. „Alespoň o tom nikdy nemluvila. A vosk nepoužívá, ta podlahy nevoskuje, vždyť sotva tu a tam setře prach. A vůbec, řekni jim, že to jsou věci, o kterých se nechce s nikým bavit.“

Pepeho obličej na sebe na okamžik vzal velmi podivný výraz, a pak Pepe promluvil, opatrně, jako člověk nebo trpaslík, který se ze všech sil snaží, aby ho bylo slyšet přes kulturní propast. „Ty jsi myslela, že mluvím o podlaze?“

„No, a o čem jiném? A podle mě, nikomu nic není do toho, co dělá doma.“

„Copak tomu vážně nerozumíš? Je populární, a jakmile začneme lidem říkat, že s ní nemůžou mluvit, tím víc to budou chtít, a čím tvrdohlavěji budeš říkat ne, tím budou zvědavější. Lidi o ní chtějí vědět všechno,“ vysvětloval jí Pepe.

„Jako třeba, která je její oblíbená lžička?“ ujišťovala se Gustýna.

„Byl jsem trochu ironický,“ připustil Pepe. „Ale řada novinových pisálků ji hledá po celém městě a Tvůj glanc jí chce věnovat celé dvě strany.“ Na chvilku se odmlčel. „To znamená, že o ní budou psát a popíšou tím dvě strany,“ dodal vstřícně. „Dolní král trpaslíků o ní řekl, že podle Saugbaggerblattu je ikonou naší doby.“

„Co je to Saugbaggerblatt?“ zeptala se Gustýna.

„Hm, to jsou trpasličí noviny,“ vysvětlil jí Pepe. „Ty je asi nejspíš nikdy neuvidíš.“

„Ale vždyť byla jen na módní přehlídce!“ zasténala Gustýna. „Chodila tam sem a tam! Vsadila bych se, že se do takových věcí vůbec nechtěla zaplést.“

Pepe se na ni pátravě podíval. „Vážně by ses vsadila?“

V tom okamžiku se Gustýna zamyslela, ale vážně zamyslela nad Julií, která přečetla Tvůj glanc od záhlaví první strany obálky na patu čtvrté strany obálky, Kometu by sice nevzala do ruky, ale zato vstřebávala jako houba všechny možné bulvární novinky a klepy o rozmařilých a hloupých příslušnících společenské smetánky. O lidech, kteří byli na výsluní popularity. „Já nevím, kde je,“ řekla nakonec. „Vážně jsem ji od včerejška neviděla.“

„Ach, takže tajemné zmizení,“ ušklíbl se Pepe. „U nás v obchodě už se právě s takovými věcmi učíme vyrovnat. Mohli bychom se přesunout někam, kde bychom byli víc v soukromí? Doufám, že mě nikdo z nich nesledoval až sem.“

„No, mohla bych tě dovnitř propašovat zadním vchodem, pokud ovšem někde na dohled nebude žádný zadel.“

„To by mi vyhovovalo. Jsem na takové věci zvyklý.“

Zavedla ho dovnitř zadním vchodem budovy, do bludiště sklepení a dvorků, které zajímavě kontrastovalo se vznešeným hlavním vchodem Neviditelné univerzity.

„Nemáš něco k pití?“ rozhlížel se Pepe.

„Vodu!“ vyštěkla Gustýna.

„Fff! Vodu začnu pít, až z ní ryby polezou čůrat na suchou zem, ale díky,“ zavrčel Pepe.

A pak Gustýna zachytila vůni něčeho pečeného, která se k ní zřetelně táhla z Noční kuchyně. Ona byla jediná, kdo pekl v Noční kuchyni! Neexistoval nikdo jiný, kdo by mohl péct v její kuchyni! Pečení, to byla její věc. Jen její. S Pepem v patách vyběhla po schodech a všimla si, že tajemný kuchař ještě neovládl druhé nejdůležitější pekařské umění, což byl pečlivý úklid po práci. Kuchyně byla ve strašlivém nepořádku. Po podlaze se dokonce válely kusy těsta. Místnost vypadala, jako kdyby v ní nějaký čas pracovala osoba posedlá šílenstvím. A uprostřed toho všeho, stočená v Gustýnině starém, otlučeném a mírně zatuchlém křesle, spala Julie.

„Úplně jako Šípková Růženka, že jo?“ zabručel Pepe za Gustýninými zády.

Gustýna si ho nevšímala a rychle prošla kolem řady velkých pečicích trub. „Pekla koláče. Co ji, pro všechny svaté, vedlo k tomu, aby sem šla a pekla koláče? Nikdy péct neuměla.“ To proto, že jsem ji nikdy koláče péct nenechala, pomyslela si v duchu. To proto, že jakmile narazila na něco těžšího, sebrala jsi jí to a udělala jsi to sama, spílal jí vnitřní hlásek.

Gustýna otvírala jednu troubu za druhou. Dorazili právě včas. Podle toho, jak byl pečený obsah cítit, pekla Julie několik tuctů různých koláčů najednou.

„Co tak hlt něčeho k pití?“ nadhodil znovu Pepe, v němž se probudila jeho věčná žízeň. „Vsadil bych se, že je tady někde láhev brandy nebo rumu. V každé kuchyni se najde trocha brandy nebo rumu.“

Díval se, jak Gustýna vytahuje koláč za koláčem a přitom si ruce chrání vlastní zástěrou. Pepe pozoroval koláče s lhostejností muže, který své jídlo raději pije, a poslouchal Gustýnin polohlasný monolog, s nímž je jeden za druhým kladla na stůl.

„Já jsem jí neřekla, aby dělala něco takového. Proč to udělala?“ To proto, že jsem jí to svým způsobem řekla, proto. „A vůbec to nejsou špatné koláče,“ řekla nakonec nahlas. A dost udiveně.

Julie otevřela oči, omámeně se rozhlédla kolem, a pak se jí najednou na tváři objevila panika.

„Je to v pořádku, už jsem je všechny vytáhla,“ uklidňovala ji Gustýna. „Provedla jsi to skvěle.“

„Nevěděla jsem, co jinýho bych měla dělat, a Hašt byl zaměstnanej tím fotbalem, a pak mě napadlo, že asi zítra budou chtít nějaký koláče, a tak jsem si řekla, že bude lepší, když půjdu a nějaký upeču,“ vysvětlovala spěšně Julie. „Promiň.“

Gustýna o krok ustoupila. Jak mám začít? prolétlo jí hlavou. Když teď vím, že jsem udělala chybu, jak to celé rozplést a pak zase zaplést mnohem úhledněji? Julie nechodila jen tak v nějakých šatech sem a tam, stal se z ní jakýsi sen. Sen o šatech. Třpytných a živých a tak svůdně dostupných. A v Gustýniných vzpomínkách na módní přehlídku Julie doslova zářila, jako kdyby byla prosvícena zevnitř. Bylo to jako magie a nemělo to péct koláče. Odkašlala si.

„Naučila jsem tě spoustu věcí, že, Julie?“ obrátila se k Julii.

„To ano, Týno,“ hlesla Julie.

„A vždycky ti byly užitečné, že?“

„Ano, Týno. Dobře si pamatuju, jak jsi mi říkala, že mám vždycky držet ruku na svý kasičce, a jsem moc ráda, že jsi mi to říkala.“

Pepe vydal podivný zvuk, Gustýna ucítila, jak jí rudne tvář, a neodvážila se na něj podívat.

„No, mám pro tebe ještě jednu radu, Julie.“

„Ano, Týno.“

„Za prvé, nikdy se neomlouvej za nic, za co se omlouvat nemusíš,“ řekla Gustýna, „a zvláště se nikdy neomlouvej za to, že jsi sama sebou.“

„Ano, Týno.“

„Budeš si to pamatovat?“

„Ano, Týno.“

„Bez ohledu na to, co se stane, pamatuj si, že teď už víš, jak upéct dobrý koláč.“

„Ano, Týno.“

„Pepe přišel, protože Tvůj glanc o tobě chce něco napsat,“ pokračovala Gustýna. „Dnes ráno byl v novinách znovu tvůj obrázek a –“ Gustýna umlkla. „Bude v pořádku, že?“ obrátila se k Pepemu.

Pepe ztuhl uprostřed pohybu. Vytahoval právě z jedné skříňky láhev. „V tom směru můžeš mně a madam důvěřovat,“ řekl. „Jen lidé tak důvěryhodní jako já a madam si mohou dovolit vypadat tak nedůvěryhodně jako ona a já.“

„A jediné, co bude dělat, je, že bude předvádět šaty – to nepij, to je vinný ocet!“

„Já z toho piju jenom tu vinnou část,“ odpověděl bez zaváhání Pepe. „Jo, jediné, co bude muset udělat, je předvést nějaké šaty, ale jestli mám soudit podle toho davu v obchodě, je tam celá řada lidí, kteří chtějí, aby předváděla boty, klobouky, účesy…“

„Žádné techtle mechtle,“ přerušila ho Gustýna varovným hlasem.

„Myslím, že na světě bys těžko našla většího experta na techtle mechtle, než je madam. Upřímně ti řeknu, Gustýno, že by mě překvapilo, kdybys o techtlích mechtlích znala jen setinu z toho, co o nich ví madam, už kvůli tomu, že mnohé z nich sama vymyslela. Takže protože je poznáme, když je uvidíme, budeme na ni dávat pozor.“

„A taky musí pravidelně jíst a chodit brzo spát,“ pokračovala Gustýna.

Pepe přikývl, i když měla podezření, že jedno jak druhé je pro něj něco zcela neznámého.

„A dostane pořádně zaplaceno,“ dodala.

„Když bude pracovat exkluzivně pro nás, dáme jí podíl ze zisku,“ odpověděl jí Pepe. „Madam chce, aby sis s ní o tom promluvila.“

„Jasně, někdo by jí mohl nabídnout víc než vy,“ přikývla Gustýna.

„Ale, ale, no tohle. Učíme se po čertech rychle. Jsem si jistý, že až s tebou bude mluvit madam, tak se skvěle pobaví.“

Julie se dívala z jednoho na druhého a tvář měla stále ještě mírně pomačkanou spánkem. „Vy chcete, abych se vrátila do vobchodu?“

„Já nechci nic,“ odpověděla jí Gustýna. „Záleží jen na tobě, rozumíš? Je to jen na tobě, ale tak nějak bych řekla, že pokud zůstaneš tady, pak jediné, co budeš dělat, jsou koláče.“

„No, nejenom koláče,“ odpověděla Julie.

„Dobrá, ne jenom, pravda, jsou tady taky slané koláče, palačinky, bábovky, pečené bůčky, lívance, zapékané hovězí, vdolečky, pískavé bubloto a celá řada dalších nočních pochoutek. Ale ty víš, co myslím. Na druhé straně můžeš jít a předvádět všechny ty nádherné šaty, dostat se na spoustu překrásných míst bůhvíjak daleko, poznat řadu nových lidí a přitom vědět, že když se ti nebude dařit na předváděcím mole, k přípravnému stolu se můžeš vrátit vždycky.“

„Ha, ha, to bylo vtipné,“ zabručel Pepe, který našel další láhev.

„Já bych vážně ráda šla,“ řekla Julie.

„Tak běž hned. Tím myslím teď, hned teď, nebo aspoň hned, jak dopije ten kečup.“

„Ale budu si muset zajít pro věci!“

Gustýna sáhla do vnitřní kapsy své vesty a vytáhla knížečku s vínově zabarvenými deskami a znakem Ankh-Morporku na přední straně.

„Co je to?“ nakrčila Julie čelo.

„To je tvoje vkladní knížka. Peníze máš bezpečně v bance a můžeš si je vybrat, kdykoliv budeš chtít.“

Julie obracela knížečku v rukou. „Myslím, že z naší rodiny v bance ještě nikdy nikdo nebyl, s výjimkou strýce Bohumíra, a toho s penězma chytli ještě dřív, než se dostal domů.“

„O tom nikde nemluv. Domů se nevracej. Nakup si spoustu nových věcí. Pořádně si to všechno vyzkoušej a rozmysli, a pak se vrať a navštiv otce a ostatní, když to jinak nepůjde. Háček je totiž v tom, že i když hned neodejdeš, v duchu budeš neustále na odchodu. Proto je důležité jít hned. Odstěhovat se. Pustit se do toho. Začít stoupat. Všechno to, co jsem měla udělat já.“

„A co Hašt?“ zeptala se Julie.

Nad tím se musela Gustýna zamyslet. „A jak to teď mezi vámi vypadá? Viděla jsem vás včera večer, jak jste si povídali.“

„Mluvit není zakázáno,“ odpověděla Julie, jako by se bránila. „A vůbec, on mi jen říkal, že si začne shánět nějaký lepší místo.“

„Co chce dělat?“ zajímala se Gustýna. „Já jsem ho za celé ty roky, co ho znám, neviděla dělat nějakou poctivou denní práci.“

„Von řikal, že si něco najde,“ potřásla hlavou Julie. „Řekl, že mu Sráž řekl, aby to udělal. Řekl, že Sráž řekl, že až Hašt zjistí, kdo Hašt je, tak bude hned vědět, teda Hašt, co může dělat, ne? Tak jsem mu řekla, že je Haštal Nejspíš, a von řek, rozumíš, že mu to dost pomohlo.“

Teď jsem se trochu zasekla, že? pomyslela si Gustýna. Mluvím o tom, jak se má Julie změnit a zbavit minulosti, takže musím připustit, že by to mohl udělat i on. Nahlas pak řekla.: „To záleží na tobě, ale musíš dbát na to, aby neměl zbytečně nenechavé ruce.“

„Von neměl nikdy nenechavý ruce,“ odpověděla jí Julie. „Dělá mi to trochu starosti. Nikdy jsem ani nemusela přemejšlet vo tom, jestli už ho nemám nakopnout do toho jeho camprlíka. Fakt, ani jednou.“

Směrem od Pepeho, který právě objevil omáčku ohó-ohó, se ozval přidušený smích. Láhev už byla skoro prázdná, a on už, teoreticky, neměl mít žádný žaludek.

„Vážně nikdy?“ ujišťovala se Gustýna, zaskočená touhle nepřirozenou historií.

„Ne, von byl vždycky hrozně slušnej, akorát mi vždycky připadal tak jako trochu smutnej.“

To znamená, že má něco za lubem, nadhodilo okamžitě Gustýnino druhé vnitřní já. Řekla: „No, jak říkám, je to na tobě. V tom ti pomoct nemůžu, ale nikdy nezapomínej, že kolena máš s sebou vždycky.“

„A co s…?“ začala Julie

„Podívej,“ přerušila ji Gustýna rozhodně, „buď půjdeš hned, podíváš se do světa, vyděláš spoustu peněz, tvé obrázky budou v novinách a bůhvíkde ještě a budeš dělat všechno to, o čem vím, že po tom toužíš, nebo nepůjdeš a budeš si s tím muset poradit sama.“

„Nějaký čas tady ještě zůstaneme,“ řekl Pepe. „Víte, že tahle omáčka by mohla být skvělá, kdyby se do ní přidalo trochu vodky? Ta by tomu rozhodně dodala říz. Jiskru. A když tak o tom přemýšlím, tak spousta vodky by byla ještě lepší než trocha vodky.“

„Ale já ho miluju!“ zalkala Julie.

„Dobrá, tak tady zůstaň,“ přikývla Gustýna. „Už jste se aspoň políbili?“

„Ne! On se k tomu tak nějak nikdy nedostal!“

„Třeba je to jeden z těch gentlasů, co si nepotrpěj na ženské,“ komentoval to Pepe škrobeně.

„Myslím, že bychom se docela dobře obešly bez těch tvých poznámek,“ vyštěkla na něj Gustýna.

„Víš, co myslím, když šlo o ty ostatní, jako je třeba Jeník Vohnílek, tak jsem měla vlastně koleno pořád jako napřažený, ale Hašt, on je… pořád takovej sladkej.“

„Podívej, řeklas mi, abych se do toho neplet, a vím, že jsem býval strašlivý hříšník, a doufám, že mi to ještě nějakou dobu vydrží, ale páč už jsem toho ve světě viděl víc, než o kolik jsem stál, řeknu vám, že důvod, proč ho vždycky postihne, když ji vidí, nahou… –belesovatost, je jasný,“ ozval se zase Pepe. „Ten jeho selský rozum mu říká, že by ji měl někdo namalovat, jak stojí na velké skořápce mušle, jen tak, jak ji rodiče stvořili, a jak všude kolem z nějakého nevysvětlitelného důvodu poletují malé růžové dětičky, a to buďme rádi, že je to jenom obyčejný kluk, který nemá vyšší studium kromě školy ulice. Chci tím říct, že je to prostě zbytečné, chápeš? On prostě nemá šanci a ví to, i když neví, že to ví.“

„Klidně bych mu dala pusu, kdyby chtěl, a rozhodně bych ho při tom nenakopla do pimpáska!“ zamračila se na něj Julie.

„To si budeš muset rozmyslet,“ opakovala Gustýna. „Tohle za tebe rozhodnout nemůžu. Kdybych to zkusila, tak by se to zaručeně zvrtlo.“

„Ale –“ začala Julie.

„Ne, tak to je,“ přerušila ji Gustýna. „Pryč s tebou, běž a nakup si spoustu hezkých věcí – jsou to tvoje peníze. A ty, Pepe, jestli na ni pořádně nedohlídnete… tak koleno – to bude jenom začátek!“

Pepe přikývl a velmi jemně odtáhl Julii po kamenných schodech.

Tak a teď, co bych teď udělala, kdybych byla v romantickém příběhu? zeptala se Gustýna sama sebe, když jejich kroky zanikly v dálce. Její čtení z ní prakticky udělalo experta na to, co dělat, kdyby byla v romantickém příběhu, i když pravda je, jak se svěřila Panu Kolíbalovi, že na romantických příbězích byla jedna věc, která ji popouzela. Nikdo tam nevařil. Ale vaření je přece důležité. Ublížilo by snad někomu, kdyby tam byla kapitola o pečení koláčů? Cožpak by opravdu nemohl existovat třeba román s názvem Pýcha a koláče? Pomohlo by třeba i pár rad, jak upéct dobré koláče, například v závěru nebo na rozloučenou. Byla by mnohem šťastnější, kdyby mohli být milenci vrženi třeba do díže světa. Bylo by to alespoň nějaké potvrzení toho, že lidé ve skutečnosti jedí.

Všeobecně věděla a cítila to každičkým kouskem svého těla, že by se teď měla rozplývat v záplavě slz.

Začala mýt podlahu. Pak vyčistila a vyleštila trouby. Vždycky je nechávala dokonale čisté, ale to nebyl důvod, proč by se neměly vyleštit znovu. Používala starý kartáček na zuby, aby z růžků a spár odstranila drobné návějky prachu a nečistot, pak vydrhla všechny hrnce jemným pískem, vymetla rošty a vysypala popelníky, zametla podlahu, pak svázala dohromady dva smetáky a ometla pavučiny se stěn a se stropu, a pak znovu vydrhla podlahu, až mydlinky tekly po schodech a smyly všechny otisky nohou.

Ach, ano – a ještě jedna věc. U ledu byly nějaké ančovičky. Několik jich přihřála, pak přešla k velkému třínohému kotli v rohu kuchyně, na který včera večer napsala křídou Nesahat! Sundala víko a nahlédla do jeho hlubin. Krab, kterého jí včera dala Pravdomluva Strkvorová, což se dnes zdálo být hrozně dávno, na ni zamával očima.

„Zajímalo by mě, co by se stalo, kdybych nechala víko ležet vedle,“ řekla si. „Zajímalo by mě, jak rychle se krabové učí?“

Vhodila dovnitř změklé sardelky, s čímž, jak se zdálo, krab zásadně souhlasil. Když s tím vším byla hotova, postavila se doprostřed kuchyně a hledala, co by ještě mohla vyčistit. Černé železo nebude zářit nikdy, ale každý kousek kuchyně byl ometen, oprášen, vydrhnut a usušen. A co se týkalo talířů, z těch byste se mohli klidně najíst. Když člověk chtěl, aby to bylo uděláno pořádně, tak si to musel udělat sám. Juliina čistotnost se podobala zbožnosti – byla tak trochu nevyzpytatelná, nepochopitelná a málokdy byla vidět.

Něco se jí otřelo o tvář. Nepřítomně se to pokusila odstrčit a zjistila, že v ruce drží černý ptačí brk. Ty ubohé věci v potrubí. Někdo by s nimi měl něco dělat. Vzala své nejdelší koště a zabušila na trubky. „No tak, vy tam!“ vykřikla. „Okamžitě vylezte!“ V temnotě se ozval tichý šramot a pak něco slabě udělalo: „Skrríít! Skrríít!“

„Promiňte, slečno,“ ozval se najednou hlas a ona se podívala na schody, nad nimiž vyčnívala pokřivená tvář… jak že se to jmenuje? Aha, ano. „Dobré ráno, pane Malto,“ pozdravila trolla. Nemohla si nevšimnout hnědých stružek, které mu vytékaly z nosu. „Nemůžu najít pana Haštala,“ sdělil jí Malta. „Já ho taky neviděla celé dopoledne,“ odpověděla mu Gustýna,

„Nemůžu najít pana Haštala,“ opakoval troll, tentokrát hlasitěji.

„A na co ho potřebujete?“ zajímala se Gustýna. Pokud věděla, nádrže běžely prakticky samy. Maltovi se prostě řeklo, aby okapával svíčky, a on okapával svíčky, dokud mu nedošly svíčky.

„Pan Sráž, nemoc,“ informoval ji Malta. „Nemůžu najít pana Haštala.“

„Okamžitě mě odveďte k panu Srážovi!“ přikázala mu Gustýna bez sebemenšího zaváhání.

~~~

Nazvat někoho obyvatelem, nebo dokonce starousedlíkem je celkem běžná věc, ale přestože byli tvorové žijící u nádrží obojím, jejich status by se dal nejspíš vyjádřit výrazem pobyvatelé – staronorníci. Prostory kolem nádrží, kde pobývali, fungovaly skutečně jako jejich nory. Kdybyste je někdy náhodou zahlédli v podzemním bludišti, vždycky cupitali velmi rychle, ale většinu času pracovali, spali a zůstávali naživu. Sráž ležel na staré matraci a pevně si objímal hubené tělo pažemi. Gustýna na něj vrhla jediný pohled a obrátila se k trollovi. „Běžte a najděte pana Haštala,“ nařídila mu.

„Nemůžu najít pana Haštala!“ odpověděl jí troll.

„Tak hledejte dál!“ poklekla vedle Sráže. Oči měl obrácené v sloup. „Pane Sráži, slyšíte mě?“

Zdálo se, že se trochu probral. „Musíte jít pryč,“ zasténal. „Bude to moc nebezpečné. Dveře se otevřou.“

„O jakých dveřích to mluvíte?“ zeptala se a snažila se vypadat vesele. Podívala se na kolemstojící staronorníky, kteří ji pozorovali s jakousi pokornou hrůzou. „Nemohl by někdo z vás najít něco, co bychom přes něj přehodili?“ Stačila tahle jednoduchá otázka, aby se v panice rychle rozplížili na všechny strany.

„Viděl jsem dveře, takže se znovu otevřou,“ opakoval Sráž.

„Já žádné dveře nevidím, pane Sráži,“ řekla Gustýna a rozhlížela se kolem.

Sráž rozevřel doširoka oči. „Jsou v mé hlavě,“ řekl.

U nádrží nebylo žádné soukromí, byl to jen dlouhý rozšířený kus nekonečné chodby. Kolem neustále někdo chodil.

„Myslím, že to možná trochu přeháníte, pane Sráži,“ pokračovala Gustýna. „Pobíháte kolem a neustále pracujete a staráte se, a upracoval jste se až k nemoci. Potřebujete si odpočinout.“ K jejímu překvapení se jeden z obyvatel podzemí objevil s přikrývkou, z níž byl ještě velký kus docela ohebný. Položila ji přes Sráže právě ve chvíli, kdy se objevil Haštal, kterého Malta vlekl za límec. Podíval se na Sráže a pak na Gustýnu. „Co se mu stalo?“ zeptal se.

„Já nevím.“ Pozvedla si prst k hlavě a zatočila s ním dokolečka v univerzálním gestu „přeskočilo mu“.

„Musíte odejít. Věci budou moc nebezpečné,“ zasténal Sráž.

„Prosím, řekněte nám, co se děje,“ naklonila se k němu Gustýna. „Prosím, řekněte mi to.“

„Nemohu,“ odpověděl Sráž. „Nemohu říci ta slova.“

„Jsou nějaká slova, co bys chtěl říct?“ zeptal se Hašt.

„Slova, která nechtějí být řečena. Silná slova.“

„Nemůžeme nějak pomoct?“ naléhala Gustýna.

„Je ti špatně?“ snažil se Hašt.

„Ne, pane Hašte. Ráno jsem absolvoval přiměřené pohyby a činnost zažívacího traktu.“ To byl záblesk starého Sráže – přesného, i když poněkud zvláštního.

„Nemocný s hlavou?“ prohlásila Gustýna v bezradném zoufalství.

„Ano. V hlavě,“ souhlasil Sráž. „Stíny. Dveře. Nemůžu vám to říct.“

„Je někdo, kdo by tu nemoc dokázal vyléčit?“

Sráž chvilku mlčel, a pak řekl: „Ano. Musíte mi najít filosofa vycvičeného v Überwaldu. Ten by mi pomohl narovnat myšlenky.“

„Není to totéž, co jste udělal pro Hašta?“ zeptala se Gustýna. „Řekl jste mu, co si myslí o svém otci a kdoví co, a od té doby je mnohem šťastnější, je to tak, Hašte?“

„To je fakt,“ přikývl Hašt. „A kvůli tomu mě nemusíš takhle šťouchat do žeber. Ono mi to vážně pomohlo. Nemůžeš bejt zhypnotizovanej?“ obrátil se znovu ke Srážovi. „Kdysi jsem viděl v music hallu chlápka, co na lidi akorát zamával lesklejma hodinkama, a nevěřili byste, co všechno dělali. Dokonce štěkali jako psi.“

„Ano. Hypnóza je důležitou součástí filosofie,“ přisvědčil Sráž. „Napomáhá k uvolnění pacienta, takže jeho myšlenky dostanou možnost být slyšeny.“

„No, tak to je ono,“ řekla Gustýna. „Proč byste to nezkusil sám na sobě? Určitě bychom tady dokázali najít něco, co by se lesklo a čím byste na sebe mohl zamávat.“

Haštal z kapsy vytáhl svou milovanou plechovku od konzervy. „Tradá! A myslím, že tady někde mám i kousek provázku.“

„To je všechno moc hezké, ale já si pak nedokážu položit ty správné otázky, protože budu zhypnotizovaný. Způsob, jakým jsou otázky pokládány, je velmi důležitý,“ vrtěl hlavou Sráž.

„Já vím, co,“ prohlásil Hašt. „Já ti řeknu, aby sis pokládal ty správné otázky. Věděl bys, jaké otázky máš položit, kdyby to byl někdo jiný, nebo ne?“

„To ano, pane Hašte.“

„Ale Hašta jste zhypnotizovat nepotřeboval,“ upozornila Gustýna.

„To ne, ale jeho myšlenky byly blízko u povrchu. Obávám se, že ty moje tak snadno přístupné nebudou.“

„A vážně můžete být zhypnotizován tak, že byste dokázal říci, jaké otázky by vám měly být položeny?“

„V díle Brána klamu referuje Fussbinder o způsobu, jak zhypnotizovat sám sebe,“ mluvil Sráž dál. „Bylo by to případně možné, kdyby…“ hlas se mu vytratil.

„Tak se do toho dejme,“ pobízel Hašt. „Lepší jsou prdy než břicho tvrdý, jak říkala moje babička, když se najedla kapusty.“

„No, nevím, mně to zase jako tak skvělý nápad nepřipadá.“

„Tedy, mně to nikdy neublížilo,“ odpověděl Hašt rozhodně.

„Ty věci, které nevím… věci, které nevím…“ mumlal Sráž.

„Co je s nimi?“ zeptala se Gustýna.

„Myslím, že ty věci, které neznám…“ začal zase Sráž, „jsou za těmi dveřmi, jenže si myslím, že jsem je tam zavřel já sám, protože si myslím, že je nechci vědět.“

„Jenže vy přece musíte vědět, co to nechcete vědět?“ ujišťovala se Gustýna.

„Ano.“

„Dobře, jak zlý to může bejt?“ zeptal se Haštal.

„Nejspíš je to velmi zlé,“ odpověděl Sráž.

„A co byste mi řekl, kdybych byla na vašem místě já?“ naléhala Gustýna. „A teď chci slyšet pravdu.“

„No,“ začal Sráž pomalu a mírně při tom zadrhával, „myslím, že bych řekl, že byste měla nahlédnout za ty dveře a postavit se těm věcem, které nechcete znát, abychom se jim mohli postavit společně. Rozhodně by nám něco takového poradil von Pluspól v Doppelte Berührungssempfindung. Samozřejmě že kdybychom to udělali, byla by to téměř elementární část analýzy skrytého vědomí.“

„Tak dobrá,“ souhlasila Gustýna a ustoupila.

„Ale jaké špatné věci by tak asi mohly být ve vaší hlavě, slečno Gustýno?“ podíval se na ni Sráž, kterému se podařilo být galantní i za nepříliš vonných okolností kolem nádrží.

„No, pár jich tam je,“ řekla Gustýna. „Žádný člověk neprojde životem, aniž by si nějaké nenasbíral.“

„Měl jsem v noci sny,“ sdělil jim Sráž.

„Každý má někdy ošklivé sny,“ uklidňovala ho Gustýna.

„Bylo to víc než jen sny,“ potřásl Sráž hlavou. Uvolnil ruce, kterými si svíral hrudník, a jednu pozvedl.

Hašt tiše hvízdl.

Gustýna řekla „Oh,“ a pokračovala, „mají vypadat takhle?“

„Já nevím,“ odpověděl jí.

„Bolí to?“

„Nebolí.“

„No, třeba se to stává, když skřeti trochu zestárnou,“ uvažoval Hašt.

„Ano, třeba potřebují drápy,“ řekla Gustýna.

„Včerejší den byl nádherný,“ řekl Sráž. „Byl jsem součástí týmu. Tým byl kolem mě. Byl jsem šťastný, a teď…“

Hašt pozvedl kousek umolousaného provázku, na jehož konci se houpala lesklá plechovka. „Možná že bys to měl zjistit.“

„Možná že to všechno chápu úplně špatně,“ ozvala se Gustýna, „ale když nechcete vědět, co je to za věci, které nechcete vědět, pak to znamená, že těch věcí, které nechcete vědět, bude přibývat, a myslím si, že pokud to tak bude pokračovat, tak dřív nebo později se vám do té prázdné díry propadne hlava.“

„Na tom, co vy dva říkáte, něco je,“ souhlasil Sráž váhavě.

„Tak mi pomoz, položíme ho na gauč,“ řekl Hašt. „Měl by být takhle zpocený?“

„Myslím, že neměl,“ zamračila se Gustýna.

„Byl bych šťastnější, kdybyste mě přivázali na řetěz,“ podíval se Sráž z jednoho na druhého.

„Cože? Proč si myslíte, že bychom měli dělat něco takového?“ nechápala Gustýna.

„Myslím, že byste se měli mít na pozoru. Některé z těch věcí sáknou kolem dveří. Mohly by být zlé.“

Gustýna se podívala na jeho spáry. Byly leskle černé a svým způsobem skoro elegantní, ale bylo velmi těžké představit si je třeba jako něco, čím byste namalovali obrázek nebo připravili omeletu. Byly to drápy a drápy jsou na drápání, ne? Ale tohle je pan Sráž. Dokonce i s drápy je to pan Sráž.

„Neměli bychom začít?“ rozhlédl se Hašt po svých dvou společnících.

„Já na těch řetězech trvám,“ prohlásil Sráž. „Na téhle chodbě, o čtvery dveře dál, je staré skladiště, kde jsou odloženy všechny možné kovové věci. Viděl jsem tam i řetězy. Prosím, pospěšte si!“

Gustýna se automaticky znovu podívala na Srážovy pařáty a viděla, že se zase o něco prodloužily. „Ano, Hašte, prosím tě, pospěš si.“

Hašt sledoval směr jejího pohledu a přikývl: „Budu nazpět dřív, než si všimneš, že jsem odešel.“

A opravdu, netrvalo déle než nějaké dvě minuty, a Gustýna zaslechla chřestění řetězů, které za sebou Hašt vlekl chodbou.

Gustýna se tak tak bránila slzám při pomyšlení na podivný smutek celé situace. Sráž ležel a mlčky upíral pohled ke stropu chodby, i když ho zvedli a pečlivě omotali řetězy.

„Zámky tady jsou, ale nejsou tady žádné klíče. Můžu je zavřít, ale pak už je nedokážu otevřít.“

„Jen je zavřete,“ pobídl ho Sráž. Gustýna plakala opravdu jen velmi zřídka, a i teď se pokoušela neplakat. „Myslím si, že tohle bychom prostě neměli dělat. Rozhodně ne tady dole, u nádrží. Pozorují nás lidé.“

„Prosím, rozkývejte svůj pendl, pane Hašte,“ pobídl Haštala Sráž.

Hašt pokrčil rameny a začal.

„A teď mi musíte začít říkat, že mi těžknou víčka a že se cítím ospalý, pane Hašte,“ pokračoval Sráž.

Hašt si odkašlal a rozkýval lesklou plechovku sem a tam. „Cítíte se určitě velmi ospalý. Výjimečně ospalý.“

„To je dobré,“ souhlasil Sráž unaveně. „Cítím se opravdu velmi ospalý. A teď mi musíte říci, abych sám sebe analyzoval.“

„Co to znamená?“ ozvala se ostře Gustýna, která se měla vždycky na pozoru před nebezpečnými slovy.

„Omlouvám se,“ řekl Sráž, „Tím míním, aby mi pomohl prostřednictvím určitých otázek a odpovědí do podrobností prozkoumat způsob, jakým pracuje můj mozek.“

„No jo, ale já nevím, na jaké otázky se tě mám ptát?“ stěžoval si Haštal.

„Já to vím,“ odpovídal trpělivě Sráž, „ale vy mi musíte říci, abych vám to řekl.“

Haštal znovu pokrčil rameny. „Pane Sráži, musíte zjistit, co je s panem Srážem v nepořádku,“ řekl.

„Aha, ano,“ přikývl Sráž, ale tón jeho hlasu se poněkud změnil. „Zítíte se pochodlně, pan Sráž? Ano, děkuji vám. Ty řetězy mě skoro vůbec nedřou. Fýborně. Tak, a teď mi poveďte něco o své mutti, mamá, pan Sráž. Ten výraz znám, tedy ve smyslu jako pojem, ale pokud si vzpomínám, nikdy jsem matku neměl. Ale děkuji vám za optání,“ odpověděl Sráž.

A tak začal monologický dialog. Gustýna s Haštalem seděli na kamenných schodech a poslouchali, jak tichý hlas rozkrývá sám sebe až do okamžiku, kdy zazněla slova: „Ach, ano, knihovna. Co je f knichofně, pane Sráž?“

„V knihovně je mnoho knih.“

„A co jiného je f knichovně?“

„V knihovně je také mnoho židlí a žebříků.“

„A co je to f knichovně za fěc, co fy mi nechcete říci o ní, pane Sráž?“ Čekali. Po nějaké chvíli se hlas ozval znovu. „V knihovně je skříň.“

„Je na té skržini něco nesfyklého, pan Sráž?“

Další odmlka, a znovu slabý, ustrašený hlásek. „Nesmím skříň otevřít.“

„Proč jedna jeho půlka mluví jako někdo z Überwaldu?“ naklonila se Gustýna k Haštalovi a zapomněla při tom na výjimečně ostrý Srážův sluch.

„Otázky pokladené s mírným přísfukem z Überwald totávají pacientofi klit a jistotu,“ odpověděl jí Sráž. „Ale teď bych byl já rát, kdyby fy mě nerušili.“

„Omlouvám se,“ pospíšila si Gustýna.

„To nic. Tak… proč fy nesmíte otefržít tu skříň, pan Sráž?“

„Protože jsem slíbil Její Jasnosti, že skříň neotevřu.“

„A… otefržel jste tu skržíň, pan Sráž?“

„Slíbil jsem Její Jasnosti, že skříň neotevřu.“

„A otefržel jste tu skržíň, pan Sráž?“

Tentokrát zavládla velmi dlouhá pauza. „Slíbil jsem Její Jasnosti, že skříň neotevřu.“

„Naučil jste se f sámku chodně fjecí, pan Sráž?“

„Naučil jsem se tam mnoho věcí.“

„A naučil fy se tam i tělat šperchák, pan Sráž?“

„Ano.“

„Kde jsou teť ty dverže, pán Sráž?“

„Jsou přímo přede mnou.“

„Fy jste otefržel ten dferže, pán Sráž. Fy myslíte, že fy neotefržel, ale fy otefržel. A teď moc nutné, aby vy je otefržel znofa.“

„Ale to, co je za těmi dveřmi, je špatné!“

Oba naslouchající natáhli krky, aby jim neuniklo ani slovo.

„Nic neni špatné. Fůbec nic špatné. F minulosti fy otevržel ten dferže s chlouposti mládí. Tak. Teť, ktyž chcete pochopit tajemstvo dferží, fy musíte je otefržít z moutrostí tospělécho. Otevržete ten dverže, pan Sráž, a já tam s fámi fejdu!“

„Ale já už nemám šperhák!“

„Pržíroda si fypomůže, pan Sráž.“

Gustýna se otřásla. Musela to být její představivost, ale jako by už nebyli u kotlů, kde se vyráběly svíce.

Před Srážem se rozkládala chodba. Cítil, jak z něj najednou všechno spadlo. Řetězy, šaty, maso, myšlenky. Jediné, co zbývalo, byla chodba a skříň, která jako by se vznášela ve vzduchu a pomalu plula směrem k němu. Měla prosklené dveře. Na zabroušených okrajích tabulek se lámalo světlo. Pozvedl ruku a natáhl dráp. Prošel dřevem a sklem, jako by to byl vzduch. Ve skříni byla jediná police a na polici jediná kniha. Na hřbetě měla stříbrem vyražen název a byla omotaná ocelovým řetězem. Tentokrát jej přetrhl mnohem snáze než minule. Sedl si na židli, která tam nebyla, dokud si nesedl a nezačal si v knize číst. Kniha se jmenovala ORK.

Když se ozval výkřik, nevyrazil ho Sráž, ale přišel odněkud shora, ze změti potrubí. Na kamenné dlaždice odněkud seskočila hubená žena v dlouhém černém rouchu a rozhlédla se kolem jako kočka. Nejspíš je to čarodějnice, pomyslela si Gustýna, zaskočená tou náhlostí. Ne, nerozhlíží se jako kočka, opravila se vzápětí, spíš jako pták, trhaně.

Pak podivná žena otevřela ústa a zavřeštěla: „Skrríít! Skrríít! Nebezpečí! Nebezpečí! Střežte se! Střežte se!“ Pak zamířila ke gauči, na kterém ležel Sráž, ale Haštal jí zastoupil cestu. „Hlupáci! Ork vám vyžere oči!“

Jeden hlas se změnil v duet, protože ze stínů pod klenbou se snesla další podobná bytost, která dolů sklouzla na něčem, co vypadalo jako vzdutý černý plášť, ale mohla to být také velká černá křídla. Obě bytosti byly neustále v pohybu, každá vždy mířila jiným směrem a obě se pokoušely dostat blíž ke gauči.

„Nebojte se,“ skřehotala jedna z nich, „my jsme na vaší strraně. Jsme tady, abychom vás chrránily.“

Gustýně, která se roztřásla leknutím, se podařilo vstát. Pak si založila ruce. Se založenýma rukama se vždycky cítila lépe.

„Co si o sobě vlastně myslíte – takhle seskakovat se stropu a pokřikovat na lidi? A pelicháte! To je nechutné. Tohle je… tohle místo prakticky leží vedle prostoru pro přípravu jídla.“

„Jo, koukejte vysmahnout,“ přidal se k ní Haštal.

„Tak, to jsi jim to dal,“ ucedila Gustýna koutkem úst. „Věřím, že ti to dalo spoustu přemýšlení, co?“

„Vy to nechápete,“ vnucovalo se dál jedno z obou stvoření. Jejich tváře byly opravdu divné, jako kdyby někdo proměnil ženy v ptáky. „Hrrozí vám velké nebezpečí. Skrríít!“

„Od vás?“ ušklíbla se Gustýna.

„Od orrka,“ odpovědělo stvoření. A to slovo zaznělo jako skřek. „Skrríít!“

~~~

Ve stínech před otevřenou knihovnou obrátil Srážův duch další list knihy. Najednou ucítil, že vedle něj někdo stojí, a když zvedl hlavu, spatřil Její Jasnost.

„Proč jste mi říkala, že nesmím otevřít tu knihu, Vaše Jasnosti?“

„Protože jsem chtěla, aby sis ji přečetl,“ odpověděl její hlas. „Musel sis pravdu najít sám. Tak nacházíme pravdu všichni.“

„A co když je pravda strašná?“

„Myslím, že odpověď na tuhle otázku znáš, Sráži,“ odpověděl hlas Její Jasnosti.

„Odpověď je, že ať je strašlivá, nebo ne, je to pravda,“ řekl Sráž.

„A dál?“ pokračoval její hlas, jako učitel dodávající odvahu slibnému žákovi.

„Dál pak, že každá pravda může být změněna,“ odpověděl jí Sráž.

~~~

„Pan Sráž je skřet,“ řekl Haštal.

„Jo, jasně,“ přikývlo stvoření. A ta věta se zdála být neobyčejně exotická v ústech tvora, jehož obličej se čím dál tím víc podobal obličeji ptačímu.

„Jestli začnu křičet,“ varovala tvory Gustýna, „přiběhne velmi rychle velmi mnoho lidí.“

„A co udělají?“ zeptalo se stvoření.

A co udělají? pomyslela si Gustýna. Budou stát kolem a říkat: „Co se to tady vlastně děje?“ a klást tytéž otázky, které teď klademe my. Znovu se přesunula, protože jeden z tvorů se pokusil dostat k lůžku, kde Sráž ležel.

„Orrk bude zabíjet,“ řekl třetí hlas a prakticky Gustýně přímo před obličejem spadl shora další stejný tvor. Jeho dech páchl jako tělo v rozkladu.

„Pan Sráž je laskavý a jemný a nikdy nikomu neublížil,“ řekla Gustýna.

„A nic zlého si nezaslouží,“ dodával spěšně Haštal.

„Ale orrk teď už ví, že je orrk,“ zašklebil se tvor. Teď se točili dopředu a dozadu jako v jakési neskutečné pavaně.

„Myslím, že se nás nesmíte dotknout,“ řekl Hašt. „Vlastně si myslím, že se nás ani dotknout nemůžete.“

Najednou si sedl vedle nehybného Sráže a Gustýnu stáhl vedle sebe. „Myslím, že se musíte řídit nějakými pravidly,“ pokračoval Haštal. Pohybující se postavy se okamžitě zastavily. To bylo jakýmsi zvláštním způsobem ještě hrozivější než jejich pohyb. Stály nehybně jako sochy.

„Ony mají drápy,“ řekla tiše Gustýna. „Vidím jejich drápy.“

„Pařáty,“ řekl Haštal.

„O čem to mluvíš?“

„Těm velkým drápům se říká pařáty. Ty, co mají na zadních nohou, se jmenují spáry – to jsou ty, ve kterých si mohou odnášet kořist. Kdekdo to má popletené.“

„Až na tebe,“ řekla Gustýna. „Z tebe je najednou nějaký velký odborník na děsivé tvory podobné ptákům, co?“

„Já za to nemůžu,“ skoro se omlouval Haštal. „Občas prostě na takové věci narazíš.“

„Musíme vás chrránit,“ opakovala jedna z žen.

„Nepotřebujeme ochranu před panem Srážem. Je to náš přítel,“ protestovala Gustýna.

„A kolik z vašich přátel má drrápy?“

„Čeho bychom se měli bát tady, na Neviditelné univerzitě, která má vysoké, silné a pevné zdi a všeobecně se hemží mágy?“

Jedna z žen natáhla krk, až byl její obličej jen několik centimetrů od Haštalovy tváře. „Je tady s vámi orrk.“

Ozvalo se zacinkání řetězu. Sráž se maličko pohnul.

„Vy pro někoho pracujete, že jo?“ zamračil se Haštal. „Máte jen malé hlavičky. Nemůžete mít dost velké mozky na to, abyste tohle vymyslely samy. Vědí mágové, že jste tady?“

Gustýna vykřikla. Nikdy předtím ještě nevykřikla, ne tím správným, skutečným způsobem, který má původ až u dna lidské hrůzy. Nějaký výkřik, když se při neopatrném krájení řízla do prstu, se nepočítá a rozhodně by nebyl tak hlasitý. Výkřik se odrazil ozvěnou chodbami, vnikal do sklepení a rozechvěl kamenné klenby.[33]

Gustýna vykřikla podruhé, a protože se její plíce začínaly přiučovat, byl její druhý výkřik ještě hlasitější než ten první. Z obou stran se ozval zvuk spěchajících kroků.

To bylo uklidňující.

Nebyla si však jistá, jak uklidňující bylo tiché zacinkání a zachřestění kovových článků, které signalizovalo, že řetěz praskl.

Ptačí tvorové očividně propadli okamžité panice a všichni současně se pokoušeli vzlétnout. Byli neohrabaní jako jeřábi a pletli se jeden druhému do cesty.

„A už se nevracejte!“ zaječela za nimi Gustýna, když mizeli v temnotách. Pak se s bušícím srdcem obrátila k Haštalovi a řekla: „Co je to ork?“

„To nevím. Myslím, že je to nějaký starý strašidlo,“ odpověděl jí,

„A co to bylo za tvory?“

„Tedy… já vím, že to zní hloupě,“ pokračoval Haštal, „ale my jsme jednoho viděli před pár nocema a zdálo se, že si myslí, že jsou něco jako… přátelé.“

Z temných chodeb se začali sbíhat lidé, řezník, pekař, univerzitní sloužící a zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo), který byl z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu oblečen jen v úřední klobouk, síťovaný nátělník a spodky, příliš krátké a příliš těsné na muže velikosti zadela Nóblhócha (žádné příbuzenstvo).

Podíval se na Gustýnu a pak se zaškaredil na Haštala. Lidé jako Haštal byli, co se zadela Nóblhócha (žádné příbuzenstvo) týče, automaticky nepřátelé. „Vy jste křičela? Co se to tady dělo?“ řekl.

„Omlouvám se, udělal jsem jí nemístnej návrh,“ řekl Hašt. Podíval se na Gustýnu a jeho výraz říkal: „Tak mi pomoz!“

„Bohužel, musím přiznat, že tady byla moje dívčí počestnost silnější než já,“ řekla a proklínala ho očima.

„No, to musel být pěkně nemístný návrh,“ prohlásil pekař, který zřejmě usoudil, že výjimečně dlouhá veka bude vhodná zbraň, ale usmíval se, a úsměv – to bylo dobré.

Jestli to skončí pochechtáváním a úsměšky, pak budeme všichni spokojení, pomyslela si Gustýna. Život tady dole bude o něco těžší, ale pořád ještě příjemný.

„Ale proč je ten chlápek připoutaný ke gauči?“ zajímal se zadel.

„Jo, taky by mě zajímalo, o jak moc nemístný návrh se tady jednalo,“ připojil se k němu i pekař. Začínal se opravdu bavit.

Než tohle všechno skončí, tak asi nejspíš někoho zabiju, a mohla bych to být dokonce já, pomyslela si Gustýna.

„A není to pan Sráž?“ pokračoval zadel. „Za nějakých pět minut by nám měl začínat trénink.“

Za Gustýnou se ozvalo další zacinkání a hned nato Srážův hlas. „Nedělejte si starosti, Alfonsi. Tenhle trik předvádím často. Víte, dynamické napětí pomáhá posílit svaly.“

„Alfons?“ opakoval pekař a vrhl na zadela nevěřícný pohled. „Vždycky jsem si myslel, že se jmenujete Alfréd, tedy krátce Alf. Alfons je quirmské jméno, tedy jestli jsem kdy nějaké slyšel. Vy nejste odsud, že ne?“ To byla stejně tak otázka, jako obvinění.

„A co je na tom špatnýho, když se zkrátí Alfons na Alf?“ zamračil se zadel. Měl obrovské ruce, které by dělaly při hře paci, paci, pacičky potíže i samotnému Vzoromilu Výsměškovi. Teď mu navíc začínaly rudnout uši, což u muže jeho velikosti nikdy není dobré znamení.

„No… já přece neříkám, že to není hezké jméno,“ couvl pekař a zmateně zamával vekou. „Ale nikdy by mě nenapadlo, že byste se jmenoval Alfons. To jenom ukazuje, že jeden nikdy neví.“

„Jsem ork,“ řekl Sráž tiše.

„Tedy, musím říct, že Alfons vlastně je moc hezké jméno,“ pokračoval pekař. „To fons to sice trochu kazí, ale Alf se mi docela líbí.“ Na okamžik se odmlčel, obrátil se ke Srážovi a řekl: „Co myslíte tím ork?“

„Ork,“ opakoval Sráž znovu.

A někde daleko, v trubkách ústředního vytápění, se ozval výkřik „Skrríít! Skrríít!“

„Nebuďte blázen, člověče, takové věci, jako jsou orkové, už dávno neexistují. Všichni byli vybiti už před stovkami let. A někde jsem četl, že zabít takového orka bylo po čertech těžké,“ ozval se jeden z univerzitních sloužících.

„Co se týče druhé části vašeho prohlášení, ta je ve své podstatě správná,“ ozval se Sráž, stále ještě připoutaný řetězem ke gauči. „Přesto, tak či tak, já jsem ork.“

Gustýna sklopila oči. „Mně jste řekl, že jste skřet, pane Sráži. To jste mi řekl. Skřet.“

„Byl jsem chybně informován,“ odpověděl jí Sráž. „Já vím, že jsem ork. Myslím, že jsem vždycky věděl, že jsem ork. Otevřel jsem dveře a četl knihu, a odhalil jsem pravdu ukrytou v mé duši – jsem ork a z jakéhosi důvodu jsem ork s děsivým nutkáním vykouřit si doutník.“

„Ale to byly přece ty obrovské obludy, které nikdy nepřestávaly bojovat a šťastně si utrhly vlastní ruku, aby ji použily jako zbraň,“ ozval se zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo). „Byl o tom velký článek v Lucích a střelivu.“

Všechny pohledy zamířily k Srážovým pažím. „No jistě, tak soudí historie,“ řekl Sráž. Podíval se na Gustýnu. „Opravdu se velmi omlouvám,“ pokračoval. „Neposlechl jsem, ale dělá to každý, víte. Schnupfennudeln to rozebírá ve své knize Poslušnost neposlušnosti. Přemýšlel jsem tehdy, co může být v té skříni. A už jsem měl nějaké zkušenosti se šperháky. Otevřel jsem skříň, přečetl knihu a…“ změnil polohu a řetězy zacinkaly. „Neposlechl jsem. Myslím, že každému se to občas stane. Když něco nechceme vědět, umíme se sami před sebou velmi dobře schovávat. Věřte mi, já jsem to dokázal sám před sebou velmi dobře skrývat. Ale ono to pomalu proniká na povrch, víte, ve snech a ve chvílích, kdy nejste dostatečně ve střehu. Jsem ork, o tom není pochyb.“

„Prima, tak dobrá, ale když jste tedy ork, tak proč mi už netrháte hlavu od těla?“ nadhodil zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo).

„A přál byste si, abych to udělal?“ podíval se na něj Sráž.

„No, když už o tom mluvíme… ani ne.“

„Ale, koho to zajímá?“ řekl Haštal. „Dyť je to jenom nějaká stará historie. Dneska vidíte po celým baráku viset upíry. A máme tady trolly a golemy a zombie a bůhví jaký ještě lidi a všichni tady makaj. Koho zajímá, co se stalo před kdoví kolika lety?“

„Tak okamžik. Minutku počkejte,“ řekl univerzitní sloužící. „On vám prostě netrhá hlavu proto, že je připoután řetězy.“

„Proč jste chtěl, abychom vás přivázali řetězy?“ zeptala se Gustýna.

„Proto, abych nikomu neutrhl hlavu. Obával jsem se pravdy, i když jsem vlastně nevěděl, z čeho se vlastně podezřívám. Alespoň si myslím, že to tak bylo.“

„Takže to znamená, že se nemůžete osvobodit a roztrhat nás na kusy,“ ujišťoval se zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo). „Tedy, bez urážky, ale znamená to, že už nás dál nebudete trénovat?“

„Lituji,“ zavrtěl Sráž hlavou, „ale jak vidíte, jsem jistým způsobem znevýhodněn.“

„To jste všichni padlí na hlavu?“ To zvolání ze sebe překvapivě vyrazila Julie, která stála v chodbě. „Je to Sráž. Toulá se tady kolem, okapává svíčky a dělá další věci. Vidím ho tady den co den a nikdy jsem ho neviděla držet v rukou něčí ruku, nohu ani hlavu. A taky má rád svůj fotbal!“

Gustýna měla dojem, že doslova slyší tep Haštalova srdce. Rychle si pospíšila k dívce stojící opodál. „Řekla jsem ti, abys šla,“ zasyčela.

„Vrátila jsem se, abych Haštalovi o všem řekla. Hele, vždyť mi napsal takovou krásnou básničku.“

„Na tom něco je,“ vložil se do rozhovoru muž v řeznické zástěře. „Já ho taky viděl tůdle a támdle a bůhví kde ještě a nikdy jsem neviděl, že by nesl něčí končetiny.“

„No bodejť,“ přikyvoval vehementně pekař. „A mimo to… nedělal právě on všechny ty překrásné svíce pro včerejší banket? To mně vůbec orkské nepřipadá.“

„A taky,“ řekl zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo), „když nás včera trénoval, neřekl ani jednou ‚vrhněte se na ně a utrhněte jim hlavy, mládenci‘.“

„No jo, to je ono,“ uvažoval nahlas univerzitní sloužící, který si v minulosti, pokud Gustýna věděla, mnoho přátel neudělal. „Lidi si přece netrhají hlavy jako orkové.“

A odněkud z dálky se doneslo ozvěnou volání „Skrríít, skrríít!“

„Učil nás takové věci, že by vás to nenapadlo ani ve snu,“ pokračoval zadel, „jako třeba hrát hru se zavázanýma očima. Úžasné věci. Víc jako filosofii než jako fotbal, ale sakra dobré věci!“

„Taktické myšlení a rozbor bojové situace je vrozenou součástí orkského charakteru,“ vmísil se jim do hovoru Sráž. „Patří, abychom tak řekli, k jejich přirozenému make upu.“

„Vidíte! Nikdo, kdo používá make up, vám hlavu neutrhne, nemám pravdu?“

„Vy jste se asi nesetkal s mou bývalou ženou, že ne?“ podíval se na mluvčího pekař.

„Tedy, něco vám řeknu. U make upu já bych tedy končil,“ prohlásil k všeobecnému pobavení řezník. „Být orkem, no prosím, to je jedna věc, ale o nějakého sranda orka tedy nestojím.“

Gustýna se podívala na Sráže. Plakal.

„Přátelé, děkuji vám za to, že mi tak věříte,“ vyrazil ze sebe.

„Tedy, jak bych to… je to, jako když jste součástí týmu,“ obrátil se k němu zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo), jehož úsměv téměř dokonale maskoval jeho nervozitu.

„Děkuji vám, pane Nóblhóchu, to pro mě opravdu moc znamená,“ řekl Sráž a vstal.

Byl to poměrně velmi složitý pohyb.

Ten obrázek zůstal Gustýně v paměti už navždy, něco jako zpomalený film, v němž se tříští dřevo a trhají řetězy, když Sráž vstal, jako kdyby ho poutaly jen obyčejné pavučiny. Kousky řetězu odletovaly se zasvištěním na všechny strany a odrážely se od zdí. Zámky pukaly. Co se týče gauče, ani dvě z jeho mnoha částí nezůstaly spojeny. To, co z něj spadlo na zem, se dalo použít už jen jako palivové dříví.

„ZACHRAŇ SE, KDO MŮŽEŠ!“

Potřebovali byste speciální mikrometr, pokud byste chtěli změřit, kdo z přítomných to vykřikl první, ale úprk chodbou byl rychlý a skončil ještě rychleji.

„Teda řeknu vám,“ ozval se Haštal po delší chvilce ticha, „v jednom okamžiku jsem měl dojem, že to jde skvěle.“

„Ty ženy,“ ozvala se Gustýna. „Co byly zač?“

Sráž stál ztracený a opuštěný kousek od nich. Poslední zbytek řetězu mu sklouzl z nohy na kamenné dlaždice jako had a tiše zachřestil. „Ty?“ řekl nepřítomně. „To jsou Sestřičky Věčné rychlosti. Pocházejí z Efebe. Myslím, že název jejich druhu je Fúrie. Myslím, že Její Jasnost je za mnou poslala pro případ, že bych chtěl někomu ublížit.“ Jeho vysvětlení bylo jasné a bez emocí.

„Ale vy jste přece nikomu neublížil,“ řekla Gustýna.

„Ale oni utekli kvůli tomu, co jsem.“

„No, víte, jsou to jen obyčejní lidé,“ zastala se ostatních Gustýna. „Jsou to –“

„Troubové,“ doplnil Hašt.

Sráž se obrátil a vykročil chodbou a z cesty odkopával zbytky dřeva a kousky řetězů. „Jenže svět je plný obyčejných lidí,“ odpověděl přes rameno.

„Poslyš, nemůžeš ho přece nechat jen tak odejít!“ zvolala Julie. „To nejde. Podívejte se na něj! Vypadá, jako kdyby ho zrovna někdo kopl!“

„Já jsem jeho šéf, to je moje zaměstnání,“ řekl Haštal.

Gustýna ho chytila za ruku. „Ne. Tohle vyřídím já. A teď mě poslouchej, Haštale Nejspíši! Pod vším tím přetvařováním jsi slušný člověk, takže já ti teď něco řeknu. Vidíš Julii, jak támhle stojí? Znáš ji, pracuje v kuchyni. Napsal jsi jí krásnou báseň, je to tak? Slyšel jsi někdy o Popelce? Každý přece slyšel o Popelce. Ne že bys u mě byl prvním kandidátem na prince Bezchybomila, to ani náhodou, ale nejspíš by se našlo mnoho horších.“

„O čem to tady, k sakru, mluvíš?“ nechápal Hašt.

„Julie už brzo odjede, je to tak, Lio?“

Juliin obličej se podobal oživlému obrazu. „Teda, víš, já –“

„A to proto, že to ona je tou dívkou z novin.“

„Cože? Tou lesklou trpaslicí? S plnovousem?“

„To je ona!“ potvrdila Gustýna. „Ona odjede s tím cirkusem, tedy, víš, co myslím. S tou módní šou.“

„Ale ona přece žádné vousy nemá,“ nechápal pořád Hašt.

Julie zrudla jako pivoňka, sáhla si do zástěry a ke Gustýninu překvapení vytáhla falešný plnovous. „Dovolili mi, abych si ho nechala,“ sdělila jim s nervózním chichotáním.

„Dobrá,“ přikývla Gustýna. „Ty tvrdíš, že ho miluješ. Nevím, Haštale, jestli miluješ ty ji, ale teď přišla chvíle, kdy se musíš rozhodnout. Oba jste dospělí, tedy alespoň podle věku, a tak byste si to měli všechno dobře rozmyslet, protože já tady nevidím žádnou kmotřičku sudičku. A co se týče pana Sráže, ten nemá vůbec nikoho.“

„Ona chce odjet z města?“ ujišťoval se Haštal a v jeho mužském mozku se pomalu rozednívalo.

„Přesně tak a bude to na hodně dlouho, pokud se nemýlím,“ přikývla Gustýna.

Pozorně sledovala jeho tvář. Ty moc vzdělání nemáš a v životě jsi neotevřel jedinou knihu, Haštale Nejspíši, ale jsi chytrý a inteligentní a musíš vědět, že na to, co jsem ti právě řekla, existuje dobrá odpověď a špatná odpověď.

Pozorovala rychlé změny kolem jeho očí, bylo jasné, že rychle přemýšlí, a nakonec řekl: „No, to je prima. To je přesně ta věc, o které vždycky snila a po které toužila. Jsem velmi šťastný, že se jí to nakonec splnilo.“

Ty mazaný prevíte, tys to vážně pochopil, pomyslela si Gustýna. Jak se zdá, tak se snažíš, aby to nevypadalo, že myslíš na sebe, protože víš, že kdyby to tak vypadalo, vůbec bych se s tebou nebavila. A kdo ví, třeba to ani vůbec nehraješ. Já sama si tedy myslím, nebe mi budiž milostivo, že ano, ale raději bych si nechala vytrhat všechny zuby, než bych ti to řekla do očí.

„Ona má ráda tebe, ty máš rád ji a já udělala spoustu hloupých chyb. Vy dva se rozhodněte, co chcete dělat. A teď, kdybych byla vámi, dala bych se na útěk, než vás tady někdo objeví. A mohla bych ti poskytnout jednu radu, Hašte? Nebuď mazaný, buď chytrý.“

Haštal položil Gustýně ruce na ramena a políbil ji na obě tváře. „Jak to myslíš s tím mazaný a chytrý?“

„Zmiz už, Haštale Nejspíši!“ řekla, odstrčila ho od sebe a doufala, že si nevšiml, jak zčervenala. „A teď se jdu podívat, kam nám odešel pan Sráž.“

„Já vím, kam šel,“ řekl Haštal.

„Mám dojem, že jsem vám dvěma řekla, abyste co nejrychleji zmizeli a žili šťastně až do smrti,“ utrhla se na něj Gustýna.

„Beze mě ho ovšem nenajdeš,“ upozornil ji Hašt. „Promiň, Týno, ale my ho máme taky rádi.“

„Neměli bysme to někomu říct?“ podívala se Julie z jednoho na druhého.

„A co si myslíš, že by udělali,“ odsekla jí Gustýna. „Budou stejní jako ti, co tady byli. Všichni budou jen tak postávat a čekat, že někoho něco napadne. A kromě toho,“ dodávala, „jsem si skoro jistá, že mágové tam nahoře o něm všechno vědí. Jasně, vsadila bych se, že ano.“

O deset minut později musela připustit, že měl Haštal pravdu. Více než pravděpodobně by si nebyla všimla malých dveří na protější stěně velkého nepoužívaného sklepení přeplněného haraburdím. Pode dveřmi prosvítalo světlo.

„Jednou jsem šel za ním,“ přiznával se Haštal. „Každý by měl mít nějaké místo, kde by měl své soukromí.“

„Souhlasím,“ přikývla Gustýna a opřela se do dveří. Výsledek byl stejný, jako kdyby otevřela rozpálenou troubu. V místnosti byly svíce všech velikostí a barev a mnoho z nich hořelo.

Uprostřed místnosti seděl za rozviklaným stolem Sráž. Stolní deska byla pokryta svícemi, jejichž plameny hořely v mnoha barvách. Upíral oči s prázdným výrazem do plamenů, a když trojice vstoupila, nepohnul se, ani nezvedl oči. „Víte, obávám se, že se mi nikdy nepodaří vytvořit pěknou modrou barvu,“ řekl všem a nikomu. „Oranžová je samozřejmě až směšně jednoduchá, o červené ani nemluvím. Zelená také není těžká, ale musím připustit, že ta nejlepší modrá, jaké jsem schopen docílit, má pořád ještě blíž k zelené…“ hlas se mu vytratil.

„Jste v pořádku?“ zeptala se Gustýna.

„Myslíte, jestli jsem v pořádku kromě toho, že jsem ork?“ podíval se na ni Sráž se slabým úsměvem.

„No, ano, ale to přece není vaše vina.“

„To přece nemůže být skutečně pravda, že ne?“ ozval se Haštal.

Gustýna se k němu obrátila.

„K čemu jsou takové řeči dobré?“

„No, vždyť se předpokládá, že všichni vymřeli před stovkami let.“

„Byli vyhubeni,“ opravil ho Sráž. „Jenže někteří přežili. Obávám se, že až tohle přehlédnutí vyjde najevo, objeví se řada lidí, kteří budou chtít tuhle situaci napravit.“

Haštal se nechápavě podíval na Gustýnu. „On tím chce říct, že si myslí, že ho budou chtít zabít,“ vysvětlila mu.

Sráž se díval do plamenů svých svící. „Musím nashromáždit užitečnost. Musím být platný. Musím být přátelský. Musím si udělat kamarády.“

„Jestli sem někdo přijde, aby vám ublížil,“ řekla Gustýna, „zabiju ho. Jsem si jistá, že vy byste jim nohu neutrhnul, ale já bych mohla. Hašte, tohle vyžaduje ženský přístup.“

„No jasně. To koukám.“

„To nebylo moc chytré, Haštale Nejspíši. Ne, pane Sráži, vy zůstaňte tady,“ řekla Gustýna a odtáhla Hašta a Julii s sebou na chodbu. „Běžte. Ráda bych si s ním promluvila o samotě.“

Když se vracela, sklopil Sráž hlavu. „Omlouvám se, já vím, že to všem kazím.“

„Kampak se poděly vaše pařáty, pane Sráži?“

Natáhl ruku a z konců prstů mu s tichým zvukem vyjely drápy.

„No ne, to je velmi praktické,“ usmála se Gustýna. „Přinejmenším to znamená, že si můžete bez problémů převléci košili.“

Pak udeřila do stolu, až svíčky poskočily. „A teď vstávejte!“ zaječela na něj. „Čeká se od vás, že budete trénovat mužstvo, pane Sráži, nebo jste zapomněl? Čeká se od vás, že půjdete tam nahoru a ukážete jim, jak se hraje kopaná!“

„Musím nashromáždit užitečnost,“ řekl Sráž a dál upíral oči do plamenů.

„Pak trénujte mužstvo, pane Sráži! Mimochodem, jak si můžete být jistý, že orkové byli tak zlí, jak se říká?“

„Dělali jsme strašlivé věci.“

„Oni dělali,“ opravila ho Gustýna. „To oni, ne vy, a jsem si jistá jednou věcí – když je válka, ani jedna, ani druhá strana o svých nepřátelích rozhodně nebude vykládat, že jsou to hrozně hodní a příjemní lidé. A teď, co kdybyste se rozběhl na trénink? Copak je to opravdu tak těžké?“

„Viděla jste, co se málem stalo,“ odpověděl jí Sráž. „Mohlo to dopadnout opravdu moc špatně.“ Pozvedl téměř modrou svíci. „Musím přemýšlet.“

„Dobrá,“ přikývla Gustýna.

Zavřela za sebou opatrně dveře, popošla kousek po temné klenuté chodbě a zvedla pohled k trubkám pod stropem, na nichž se sráželo vlhko. „Vím, že mě někdo poslouchá. Slyším, jak trubky skřípají. Okamžitě vylezte!“

Žádná odpověď. Pokrčila rameny a vyrazila bludištěm podzemních chodeb a prostor, až dorazila ke schodům do knihovny. Vyšla po nich, vstoupila do knihovny a zamířila přímo ke knihovníkovu stolu.

Když se k němu přiblížila, objevila se nad jeho deskou knihovníkova velká, usmívající se tvář.

„Chtěla bych –“

Knihovník pomalu vstal, přiložil prst ke rtům a položil před ni na stůl knihu. Její název, složený ze tří stříbrem ražených liter na černém podkladě, zněl ORK.

Prohlédl si Gustýnu od hlavy k patě, jako kdyby dělal nějaké důležité rozhodnutí, pak knihu otevřel a s neobyčejnou péčí, což byl vzhledem k mohutnosti jeho prstů obdivuhodný výkon, začal obracet stránky. Nakonec našel, co hledal, a podržel knihu před ní. Dnes sice neměla čas na snídani, ale člověk dokáže zvracet i po tom, co mu už v žaludku nic nezbývá. A když už by člověk potřeboval zvracet, pak dřevořez, který knihovník vyhledal a ukázal Gustýně, byl výstřelem najisto.

Knihovník odložil knihu na stolní desku, sáhl do zásuvky a vytáhl téměř nepoužitý kapesník, a když se pak chvilku tiše prohraboval ve stolních útrobách, přidal sklenici vody.

„Já tomu nevěřím,“ řekla po delší chvíli Gustýna. „Je to jen kreslené. Není to skutečné.“

Knihovník obrátil ruku palcem nahoru a přikývl. Pak si zasunul knihu pod paži, druhou uchopil pod paží Gustýnu a vedl ji s udivující rychlostí dveřmi ven, do nekonečného bludiště síní, chodeb a sklepení Univerzity.

Dlouhá cesta pak náhle skončila, když oba udýchaní zůstali stát před dveřmi, na nichž byl barvou podle šablony vyveden nápis „Oddělení Posmrtné komunikace.“ Barva se ale tu a tam už začínala loupat a pod jasným novým nátěrem se dala spatřit písmena NEKRO a pak kus něčeho, co díky svému oblému tvaru silně připomínalo polovinu lebky. Dveře se otevřely – každé dveře, do nichž strčil knihovník, se obvykle otevřely. Gustýna slyšela, jak na druhé straně dopadla na zem západka.

Uprostřed prostoru, který se před nimi otevřel, stála děsivá postava. Její strašlivý vzhled byl o něco méně strašlivý díky tomu, že měla na krku pověšenou tabulku, na níž bylo čitelně napsáno Inovovaná maska Děsivého nekromanta – prodejní cena 2.99 tol. (včetně DPH). Maska byla odstraněna, aby se na jejím místě objevila mnohem příjemnější tvář doktora Zďáblíkova.

„Není snad zapotřebí dělat tady takový –“ začal doktor, ale pak uviděl knihovníka. „Ale! Mohu vám nějak pomoci?“

Knihovník pozvedl knihu a dr. Zďáblíkov zasténal. „Zase tohle,“ zamračil se. „Dobrá, co chcete?“

„Máme dole ve sklepeních jednoho orka,“ sdělila mu Gustýna.

„Ano, já vím,“ přikývl dr. Zďáblíkov. Knihovník měl opravdu velký obličej, ale v této chvíli bylo jasné, že ne dost velký na to, aby se tam vešel všechen úžas, který by byl rád vyjádřil. Hlava oddělení Posmrtné komunikace pokrčila rameny a povzdechla si. „Podívejte,“ pokračoval Zďáblíkov, jako kdyby ho už unavovalo vysvětlovat jednu a tu samou věc příliš často, a znovu si povzdechl. „Ode mě se čeká, že tady budu podle definic zdejšího ústavu za toho zlého, je to tak? Ode mě se čeká, že budu naslouchat za dveřmi a nahlížet do klíčových dírek. Koketovat s černou magií. Já nosím prsten s umrlčí hlavou… Já mám hůl zakončenou stříbrnou lebkou a –“

„A masku z obchodu s žertovnými předměty?“ dokončila Gustýna,

„No, náhodou je celkem praktická,“ odpověděl poněkud uraženě dr. Zďáblíkov. „Je mnohem děsivější než skutečná a dá se prát, což je v tomhle oddělení vždycky dost důležitá věc. Kromě toho, ani bych se nedivil, kdybyste tady byli kvůli tomu samému, kvůli čemu tady byl už před několika týdny arcikancléř.“

„Byli orkové strašní tvorové?“ zeptala se Gustýna.

„Myslím, že vám k tomu mohu něco ukázat,“ odpověděl jí Zďáblíkov.

„Tady ten gentleman mi už ukázal obrázek v knize,“ řekla Gustýna.

„Byl to ten s očními bulvami?“

Gustýna si náhle uvědomila, jak nesmírně živou má paměť. „Ano!“

„No, jsou tam horší, než je ten,“ přikývl dr. Zďáblíkov spokojeně. „Takže předpokládám, že chcete důkaz?“ Pootočil hlavu. „Karlíku?“ Na vzdáleném konci místnosti se rozhrnuly černé závěsy a vyšel z nich kostlivec. V ruce držel velký hrnek s nápisem, který působil výjimečně depresivně: Nekromanti se činí celou noc.

„Nebojte se,“ uklidňoval je dr. Zďáblíkov.

„Já se nebojím,“ ohradila se prudce Gustýna, které strachem naskočila husí kůže i v nose. „Byla jsem se podívat na jatkách. Je to součást podnikání a kromě toho je vyleštěný.“

„Dě-uji -á- -ockrát!“ odpověděl mírně nezřetelně kostlivec.[34]

„Takže, Nekromanti se činí celou noc, co? Nepřipadá vám to trochu žalostné? Nemyslíte, že na to jdete přece jen trošku tvrdě?“

„Bylo to dost tvrdé na to, aby se podařilo vyrobit tady toho,“ odpověděl jí dr. Zďáblíkov. „My vážně nepatříme k těm oblíbeným katedrám univerzity. Karlíku, tady ta mladá dáma by se ráda dozvěděla něco o orcích.“

„Zase?“ podivil se kostlivec a podal hrnek doktorovi. Měl dost hrubý hlas, ale zdaleka ne tak strašidelný, jak by obyčejný smrtelník čekal. Kostrou celé věci, když si odmyslíme samotnou kostru, byly jeho kosti plující ve vzduchu, jako by to byly jediné viditelné součásti neviditelného těla. Čelisti se pohnuly a Karlík pokračoval: „-íte, -yslí-, že-á-e -a-ěť - zásoníku, -rotože neza-o-ínejte, že js-e ji -y-olali -ro -ýsěška. Ještě jse- ne-ěl čas ho -yčistit.“

„Paměť čeho?“ nechápala Gustýna,

„Je to jistý druh magie,“ odpověděl jí Zďáblíkov poněkud povýšeně a pokračoval. „Trvalo by příliš dlouho, než bych vám to vysvětlil.“

To se Gustýně nelíbilo. „Tak se mi to pokuste vysvětlit v kostce.“

„No, dobře. Jsme si teď už naprosto jistí, že to, čemu říkáme běh času, je ve skutečnosti proces, při němž je vesmír ničen a okamžitě znovu vytvářen v těch nejmenších zlomcích skutečnosti, jaké mohou existovat. Myslíme si, že i když je ten proces v každém svém zlomku okamžitý, vytvoření celého Vesmíru trvá zhruba přibližně pět dní. To je velmi zajímavé –“

„Mohl byste to vyjádřit v menší kostce?“

„Takže nechcete slyšet o Hausmanově teorii Univerzální paměti?“

„Co takhle dlažební kostka?“ doplnila svou žádost Gustýna.

„Dobrá, takže… můžete si to představit takhle: Běžná představa je, že starý vesmír není zničen v témže okamžiku, kdy je vytvořen ten nový, což je proces, k němuž došlo během doby, kdy s vámi mluvím, milionkrát a milionkrát –“

„Ano, tomu bych věřila. Víte, jak velká je kostka ke hře Člověče, nezlob se?“ zeptala se Gustýna.

„Kopie vesmíru jsou uchovávány. Nevíme jak, nevíme kde, a když si pokusím představit, jak to celé funguje, tak jsem z toho úplně mimo. Ale poslední dobou zjišťujeme, že je někdy možno, hm… é… za jistých okolností tuhle paměť přečíst. Jak si vedu v termínech kostkových velikostí?“

„Takže vy máte jednoduše něco jako kouzelné zrcadlo?“

„No, mohli bychom to tak říci, pokud je vám kostka od Člověče, nezlob se ještě velká.“

„No, žádná menší kostka mě teď právě nenapadá,“ řekla blahosklonně Gustýna. „Takže vy mi tady říkáte, že všechno, co se stane, zůstává někde znehybněno, a protože to víte, můžete se na to někdy podívat?“

„To je dokonale koncentrovaný výtažek ze všech mých informací,“ souhlasil Zďáblíkov. „Což je nesmírně užitečné, ale na druhé straně současně chybné ve všech možných směrech. Ale jak říkáte, používáme“ – na tomto místě se mírně otřásl – „magické zrcadlo, jak jste to popsala. Nedávno jsme se pro arcikancléře dívali na bitvu u Orčího žlebu. To byla poslední známá bitva, v níž se objevila rasa známá jako orkové.“

„Objevila?“ ujišťovala se Gustýna;

„No, kde byla použita,“ vysvětloval jí doktor Zďáblíkov.

„Použita? A vy dokážete najít něco podobného v celkové historii všeho, co se kdy stalo?“

„Hm… dost pomáhá, když máte nějaké pevné body,“ řekl Zďáblíkov. „Něco, co bylo na místě. A jediné, co vám řeknu, mladá dámo, je, že máme kus lebky, který byl nalezen na místě bitvy, a protože to byla právě lebka, spadá to zcela jasně pod pravomoc mého oddělení.“ Obrátil se ke knihovníkovi. „Bude to v pořádku, když jí to ukážu, že?“ zeptal se. Knihovník zavrtěl hlavou. „Dobrá. To znamená, že to mohu podle univerzitního řádu udělat. Vyžaduje se ode mě jistá dávka tajné neposlušnosti. Provedl jsem to s pomocí omniskopu. Můj kolega si je naprosto jistý tím, že bych něco takového dělat neměl, a tak mu nebude vadit, když to udělám. Je to jen opravdu velmi kratičký úlomek času, ale na arcikancléře to udělalo velký dojem, tedy pokud se tomu dá říkat dojem.“

„Ráda bych si vyjasnila jednu věc,“ podívala se na něj Gustýna. „Vy skutečně můžete neuposlechnout příkazů někoho takového, jako je arcikancléř?“

„Ale samozřejmě,“ přikývl Zďáblíkov. „Já mám příkazy to tak dělat. Očekává se to ode mě.“

„Ale jak je možné, že to funguje?“ vyzvídala Gustýna dál. „Co by se stalo, kdyby vám dal příkaz, že si nepřeje, abyste porušoval jeho příkazy?“

„Je třeba k tomu přistupovat zdravým selským rozumem a s dobrou vůlí na všech stranách,“ odpověděl jí Zďáblíkov. „Tak například, když mi arcikancléř dává nějaký příkaz, který nesmí být neuposlechnut, dodá většinou něco jako ‚Zďáblíkove, ty malý červe (podle univerzitního řádu), jestli neuposlechneš tohoto příkazu, rozbiju ti hlavu.‘ Ve skutečnosti tady platí ‚chytrému napověz.‘ Všechno to samozřejmě probíhá na základě důvěry. Ve mě se vkládá důvěra, že budu opravdu naprosto nedůvěryhodný. Nedokážu si představit, co by beze mě arcikancléř dělal.“

„No jo, -odejť,“ souhlasil Karlík a strnule se zašklebil.

O pět minut později už byla Gustýna v jiné temné místnosti a stála před kulatým černým zrcadlem, které bylo vysoké přinejmenším jako ona. „Aha, takže to bude něco jako Pohyblivé obrázky,“ prohlásila jízlivě.

„To je humorné přirovnání,“ usmál se dr. Zďáblíkov, „až na to, že za prvé: nemáme popcorn, a za druhé: i kdybychom ho měli, neužila byste si ho, protože by vás přešla veškerá chuť. To, co bychom snad mohli nazvat kamerou, bylo to poslední, co jeden z lidských válečníků viděl.“

„Je to ta osoba, jejíž lebku jste získali?“

„Skvěle! Vidím, že jste mě pozorně sledovala,“ zamnul si ruce dr. Zďáblíkov.

Nastala chvilka ticha. „Bude to strašidelné, že?“

„Ano,“ přikývl Zďáblíkov. „Noční můra? Velmi pravděpodobné. Dokonce i já si myslím, že je to výjimečně znepokojivé. Jsi připravený, Karlíku?“

„-ři-ra-ený,“ odpověděl Karlík odněkud ze tmy. „Jste si jistá, slečno, že to chcete -idět?“

Gustýna si jistá nebyla, ale cokoliv bude lepší, než se postavit Zďáblíkovovu blahosklonnému úsměvu Vždyť já to věděl. „Ano,“ řekla a snažila se, aby její hlas zněl pevně.

„Fragment, který jsme vám schopni ukázat, je velmi krátký, trvá necelé tři vteřiny, ale pochybuji o tom, že byste ho chtěla vidět znovu. Jsme připraveni? Díky, Karlíku.“

Gustýnina židle odlétla dozadu a Zďáblíkov, který byl na něco takového očividně připraven, ji zachytil. „Tak to je jediný známý obrázek orka v boji,“ sdělil Gustýně doktor a pomohl jí vstát. „A mimochodem, byla jste skvělá. Dokonce i arcikancléř velmi hlasitě zaklel.“

Gustýna zamrkala a pokusila se ze své paměti odříznout kousek asi tak necelé tři vteřiny dlouhý. „A je to jisté?“ ujišťovala se. Ale musela to být pravda. Na způsobu, jakým se jí obraz přilepil na zadní stranu mozku, bylo něco, co jí napovídalo, že to pravda je.

„Chtěla bych to vidět ještě jednou,“ řekla.

„Cože byste chtěla?“ podíval se na ni nevěřícně Zďáblíkov.

„Musí tam toho být víc,“ odpověděla mu Gustýna. „Je to jen část obrázku.“

„Trvalo nám celé hodiny, než se nám to podařilo,“ potřásl Zďáblíkov nechápavě hlavou. „Jak jste si toho mohla všimnout hned napoprvé?“

„Protože jsem věděla, že to tam bude,“ odpověděla mu Gustýna.

„Tak ta nás teda dostala, šé-e,“ zacvakal zuby Karlík.

„Dobrá. Pusť to znovu a tentokrát zvětši pravý horní roh. Je to hodně rozmazané,“ obrátil se ke Gustýně.

„Můžete to zastavit?“ zeptala se.

„Jasně. Karlík vymyslel i tohle.“

„Pak víte, který kousek myslím.“

„Samozřejmě.“

„Tak mi to ukažte znovu.“

Karlík zmizel za závěsem. Několikrát zablesklo světlo a pak…

„Tady!“ ukázala na ztuhlý obraz. „To jsou muži na koních, je to tak? A mají biče. Vím, že je to rozmazané, ale to, že mají biče, se poznat dá.“

„No ano, dobrá, je to tak,“ přikyvoval Zďáblíkov. „Je velmi těžké přinutit jakéhokoliv tvora, aby vběhl do deště šípů, pokud ho pořádně nepobídnete.“

„Oni byli zbraněmi. Živí tvorové použití jako zbraně. A nezdá se, že by vypadali o tolik jinak než lidé.“

„Za Zlého vládce se odehrála spousta zajímavých věcí,“ řekl Zďáblíkov konverzačním tónem.

„Zlých věcí,“ opravila ho Gustýna.

„Ano,“ zabručel Zďáblíkov, „spíš by se to dalo říct takhle. Ale o to šlo. Zlý vládce. Říše zla. Je to jako se železnou pannou, dělali jen čest svému jménu.“

„A co se stalo s orky?“

„No, úředně jsou všichni mrtví,“ odpověděl Zďáblíkov. „Ale tu a tam se vynořily nějaké pověsti.“

„A lidé je honili do bitev jako dobytek.“

„Jestli to tak chcete pojmenovat, pak ano, předpokládám, že to tak bylo. Ale nejsem si jistý, že to na věci něco mění.“

„A já si myslím, že to mění všechno,“ odsekla mu Gustýna. „Rozhodně, když jediné, o čem lidé mluví, jsou obludy a ne biče. Tvorové, kteří se lidem velmi podobají, vlastně nějaký druh lidí. Možná to, co byste mohl udělat z lidí, kdybyste se opravdu hodně snažil?“

„No, to je vážně zajímavá teorie,“ naklonil Zďáblíkov hlavu ke straně, „ale nedokážete ji.“

„Když král bojuje s jiným králem a vyhraje, obvykle tomu poraženému králi utne hlavu, není to tak?“ podívala se na něj Gustýna.

„Občas,“ přikývl Zďáblíkov.

„Tím chci říct, že nemůžete obviňovat zbraň za to, jak byla použita. Jak se to říká? Nikdo nemůže za to, jak byl stvořen? A já si myslím, že orkové byli stvořeni.“ Gustýna se obrátila ke knihovníkovi, který upíral oči ke stropu.

„Vy tady pracujete jako kuchařka, že? Nechtěla byste pracovat pro mou katedru?“

„Každý ví, že ženy nemohou být mágy,“ řekla Gustýna.

„No, to ano, ale nekro – posmrtná komunikace – to je něco jiného,“ odpověděl jí Zďáblíkov pyšně. A dodal: „Bohové vědí, že by se nám tady hodili nějací inteligentní lidé. A ženský přístup by nám mohl být velmi užitečný. A nemyslete si, že vás sem lákám jen proto, abych vás pak nechal utírat prach. Našeho prachu si tady ceníme jako zlata a vaše kuchařské zkušenosti by byly v našem resortu nedocenitelné. Koneckonců, základní řeznické úkony jsou součástí naší práce. A jsem přesvědčen, že Bimbův obchod má na skladě skvělý kostým ženské nekromantky, co ty na to, Karlíku?“

„Deset tolar- -četně krajko-ého ži-tk-. Sk-ělý ochod -ro každého,“ odpovídal Karlík dutým hlasem zpoza svého závěsu, „-el-i ra-ino-ané!“[35]

Odpovědi se mu nedostalo, protože Gustýnina ústa ztuhla v procesu otevírání se, ale nakonec se jí přece jen podařilo vypravit ze sebe rozhodné „Ne.“

Vedoucí katedry Posmrtné komunikace si krátce povzdechl. „No, myslel jsem si to, ale všichni jsme neměnnou součástí schématu věcí. Světlo a temnota. Noc a den. Sladkost a kyselost. Dobro a zlo (v rámci daných univerzitních pravidel). Věcem prostě pomáhá, když se na obou stranách pohybují chytří a rozumní lidé, ale jsem přesto rád, že jsme vám mohli být nápomocni. Tady dole lidi často nevídáme. Tedy, ne lidi v tom ryzím slova smyslu.“

~~~

Tentokrát prošla Gustýna chodbou nahoru. „Ork,“ pomyslila si. „Tvor, který jen zabíjí.“ Pokaždé, když mrkla, se jí vrátil ten obrázek. Tesáky a drápy děsivého tvora ve skoku, tak jak ho viděl ten, ať už to byl kdokoliv, na nějž se hrůzostrašný tvor vrhal. Bojovníci, kteří se nedali zastavit. A Sráže podle Hašta zabili, a on se pak tak nějak změnil v nezabitého, vrátil se na Univerzitu a snědl jí všechny slané koláče.

V tom všem byla velká černá mezera, ale tu lidé s biči zcela vyplnili. Nemůžete mít někoho, kdo jen bojuje, pomyslela si. Ten někdo musí dělat i jiné věci. A Sráž není o nic divnější než spousta lidí, s nimiž se v dnešních dnech běžně potkáváte. Není to právě mnoho, z čeho se dá vyjít, ale na druhé straně, Zlý vládce byl černý mág, to věděl každý. Každý ví, že nemůžete za to, jak vypadáte. Rozhodně to stojí za pokus. Je to malý kousek nejistoty.

Jakmile dorazila před Srážův zvláštní úkryt, vycítila, že bude prázdný. Otevřela dveře a zjistila, že tam není jediná svíčka, ale co hůř, také žádný Sráž. Ale vždyť já mu řekla, aby šel a pomohl jim s tréninkem. Takže určitě šel trénovat fotbalové mužstvo, určitě bude tam, řekla si. Takže je zbytečné si dělat starosti.

Bohužel, zřetelně cítila, že něco není v pořádku, a plná nervozity se vydala do Noční kuchyně.

~~~

Byla skoro tam, když potkala pana Ctimila Šikézu. Prominentní ohryzek měl červený a lesklý jako kuřecí drůbky.

„Ták, takže my tady dole máme lidožravého orka, je to tak?“ prohlásil. „Tak to se lidem líbit nebude. Někde jsem slyšel, že dokážou bojovat i po tom, co se jim usekne hlava.“

„To je zajímavé,“ přikývla Gustýna. „A jak potom poznají, kterým směrem mají útočit a na koho?“

„Tohle? No, oni dokážou jít po čichu,“ ušklíbl se zadel.

„A jak to dělají, když mají useknutou hlavu? Chcete mi říct, že mají nosy na zadku?“ Tím, co řekla, šokovala sama sebe, to byla vulgární řeč, ale Šikéza byl něco jako vulgární řeč v zhmotnělé podobě.

„Jsem zásadně proti tomu,“ pokračoval, jako kdyby její otázky neslyšel. „Víte, co jsem ještě slyšel? Že je tak jako vyrobili. Když Zlý vládce potřeboval válečníky, přinutil nějaké Igory, aby přetvořili skřety na orky. Vůbec to nejsou normální tvorové. Budu si stěžovat arcikancléřovi.“

„Ten už to ví,“ zchladila ho poněkud Gustýna. Určitě o tom musí vědět, pomyslela si. A Vetinari taky, dodala sama pro sebe. „Nemáte v úmyslu dělat panu Srážovi nějaké potíže, že ne?“ podívala se na zadela. „Protože jestli ano, pane Šikézo“ – naklonila se kupředu – „taky už by vás nikdy nikdo nemusel najít.“

„Takhle byste mluvit neměla,“ zamračil se.

„Máte pravdu, neměla bych,“ přikývla Gustýna. „Takhle ne. Měl jsem říct, že už by tě nikdo nemusel najít, ty profláknutý slizký blbečku. Běžte a řekněte to klidně arcikancléřovi, jestli chcete, a uvidíme, jak dopadnete.“

„Oni žerou lidi zaživa!“ snažil se Šikéza.

„To trollové taky,“ odsekla Gustýna. „Připouštím, že je zase vždycky vyplivnou, ale to už si ti lidé života rozhodně moc neužijí. Kdysi jsme bojovali s trpaslíky, a když vám přesekli nohy v kolenou, nebyla to legrace. My ale víme, pane Šikézo, že vlk může natáhnout roucho beránčí.“ Popotáhla nosem a dodala: „A myslím, že by nebylo špatné, kdybyste něco takového udělal také. A jestli uslyším o nějakých potížích z vaší strany, vy uslyšíte o mně. Tam nahoře je arcikancléř, tady dole, ve tmě, je kuchyňské nářadí.“

„Ohlásím mu, co jste řekla,“ odpověděl nešťastný zadel a pomalu couval chodbou.

„Budu vám velmi vděčná, když to uděláte,“ řekla Gustýna. „A teď se ztraťte.“

Proč si říkáme, že vlk nedokáže obléct roucho beránčí? přemýšlela, když se dívala, jak zadel odchází. Viděl někdy někdo vlka nosit beránčí roucho? A jak by si ho vlastně oblékl? Kdyby nějaké nosil. Ale my si to říkáme dál, jako kdyby to byla nějaká svatá pravda, když to vlastně znamená jen to, že nám došly argumenty.

~~~

Věděla, že je tady něco, co musí udělat, ale co to bylo? Aha, ano. Přešla ke kotli, na který napsala křídou „Nesahat,“ a zvedla víko. Z vody se na ni upírala korálková očka. Přešla do chladírny, vzala tam několik kousků ryby, které hodila směrem k čekajícím klepetům. „No, tak už konečně vím, co s tebou,“ řekla.

Plně funkční kuchyň obsahovala velké množství různých předmětů, mezi nimiž poměrně velkou část tvořily věci, kterými by bylo možné spáchat ty nejděsivější vraždy, ale i takové, které umožňovaly zbavit se důkazů. Tohle nebylo poprvé, kdy jí hlavou proběhla podobná myšlenka. Byla docela ráda. Teď tedy vytáhla ze zásuvky jedny zvláště silné rukavice, oblékla si svůj starý plášť, sáhla do kotle a vytáhla kraba. Pokusil se ji štípnout. Věděla, že to zkusí. Nikdy nečekejte vděčnost od těch, kterým pomůžete.

„Začíná odliv,“ sdělila korýši, „takže si vyjdeme na malou procházku.“ Vhodila kraba do nákupní tašky a vydala se přes univerzitní trávníky k východu.

Dva mágové – studenti pracovali v nedaleké univerzitní loděnici. Jeden se na ni podíval a řekl: „Máte povolení k procházce po univerzitních pozemcích, madam?“

„Ne, kuchyňskému personálu je to přísně zakázáno,“ odpověděla mu Gustýna.

Studenti se podívali jeden na druhého. „No tak jo,“ prohlásil pak jeden z nich.

A to bylo všechno.

Bylo to tak jednoduché.

Bylo to jen metaforické kladivo. Udeřilo vás jen tehdy, když jste připustili, že existuje.

Vytáhla kraba z tašky a on na ni popuzeně zamával klepety. „Vidíš támhleto?“ řekla a zamávala volnou rukou. „Tomu se říká Slípkokuřecí plácek.“ Je velmi nepravděpodobné, že by se krabí oči, byť byly na stopkách, dokázaly zaostřit na travnatou pláň za řekou, ale pro jistotu ukázala tím směrem. „Lidé si myslí, že se tak jmenuje proto, že se tam kdysi držela drůbež,“ pokračovala konverzačním tónem, zatímco oba mladí mágové se nejistě podívali jeden na druhého. „Ve skutečnosti je to úplně jinak. Na tom místě byli popravováni lidé, většinou oběšením, a když vyšla ze starého vězení, které tam stávalo, řada odsouzených k smrti a transportovaných galejníků, vedl je kněz. Vypadal ve svém hnědém rouchu, nadouvaném větrem, jako slepice, která si vede řadu kuřat. To je něco, čemu my, lidé, říkáme ironický smysl pro humor. A já nemám nejmenší ponětí, proč ti o tom všem vykládám. Udělala jsem, co jsem mohla. Teď toho víš mnohem víc než kterýkoliv jiný krab.“

Popošla na okraj toho, čemu se v tomto úseku, kde řeka protékala městem, říkalo voda, a kraba do toho upustila. „Drž se co nejdál od krabích kýblů a už se nevracej.“ Obrátila se k odchodu a uvědomila si, že ji oba mágové celou tu dobu pozorují. „No co je?“ vyštěkla na ně. „Existuje snad nějaký zákon, který by zakazoval mluvit s kraby?“ Když pak procházela kolem nich, obdařila je mírným úsměvem.

Když se vracela dlouhými temnými chodbami k nádržím, měla pocit jakési lehkosti. Někteří z obyvatel podzemí ji pozorovali s neskrývanou nervozitou, ale po Srážovi nebylo ani vidu, ani slechu, i když je pravda, že ho nehledala. Když mířila k Noční kuchyni, objevili se Haštal s Julií. Gustýna si nemohla nevšimnout, že Julie má zářící oči a poněkud pomačkaný vzhled. Ona si ani nemohla nevšimnout, protože si dobře všímala pokaždé. Náhradní polorodičovská zodpovědnost je hrozná věc.

„Co tady pořád ještě děláte?“

Podívali se na ni a v jejich výrazu bylo mnohem víc než pouhé rozpaky.

„Vrátila jsem se, abych se rozloučila s děvčaty, a taky jsem čekala, až Haštovi skončí trénink.“

Gustýna si sedla. „Udělej mi hrnek čaje, prosím.“ A protože staré zvyky nikdy nerezaví, dodala: „Vodu uvař v té černé konvici a do porcelánové konve na čaj dej dvě vrchovaté lžíce čaje. Voda se musí vařit, když budeš čaj zalévat. Ne abys hodila čaj rovnou do vařící vody!“ Pak se obrátila k Haštalovi. „Kde je pan Sráž?“ zeptala se ho a z jejího hlasu čišel okázalý nezájem.

Haštal sklopil oči k zemi. „Já nevím, Gustýno,“ odpověděl. „Byli jsme –“

„Zaneprázdnění,“ doplnila ho stroze Gustýna.

„Ale žádné techtle mechtle,“ pospíšila si Julie.

Gustýna si uvědomila, že právě teď by jí asi nevadilo, kdyby došlo k nějakým techtlím, ba dokonce ani kdyby došlo na mechtle. Byly věci, které byly důležité, a věci, které ne, a taky čas, kdy vám byl ten rozdíl dokonale jasný.

„Tak jak to panu Srážovi šlo?“

Hašt a Julie se podívali jeden na druhého. „My nevíme. On tam nebyl.“

„My jsme si mysleli, že je asi s tebou,“ pokračovala Julie a podala Gustýně hrnek toho, co obvykle dostanete, když požádáte o hrnek čaje někoho, kdo má sklony pokazit každý kuchařský předpis i ve dnech, kdy je v té nejlepší formě.

„On ve Velké síni nebyl?“ ujišťovala se Gustýna.

„Ne, nebyl – Okamžik.“ Haštal se rozeběhl dolů po schodech a za chvilku slyšely, jak se jeho kroky vrací. „Jeho brašna s nářadím zmizela,“ hlásil. „Nebyla sice nic moc, sám si ji ušil a vybavil tím, co našel v podzemí, ale bylo to všechno, co měl.“

Věděla jsem to, pomyslela si Gustýna. Jasně, že jsem to věděla. „Kde by mohl být? Nemá kam jít, jediné místo, které znal, je tohle podzemí.“

„No, je tady to místo v Überwaldu, o kterém tak často mluvil,“ napadlo Haštala.

„Ale to znamená ujít pěšky skoro dva tisíce kilometrů!“ odpověděla Gustýna.

„Víš, asi si myslí, že je jedno, jestli je tam, nebo tady,“ prohlásila Julie nevinně. „Tedy, víte, co myslím? Ork, brr, od takového jména bych na jeho místě chtěla taky utéct.“

„Poslyšte, já si myslím, že se jen zatoulal někde tady, v budově,“ potřásla hlavou Gustýna, i když si v duchu byla naprosto jistá, že to tak není. Ale když budu pevně věřit, že ho potkám za nejbližším rohem, nebo že si jen tak odběhl… přepudrovat nos, nebo že si prostě jen tak na půlhodinku někam odskočil – na což má samozřejmě právo; třeba si vyrazil koupit nové ponožky? – když tomu tedy budu pevně věřit, každou chvíli už se objeví, rozhodně by mohl, i když vím, že se neobjeví.

Odložila hrnek. „Půl hodiny,“ řekla. „Lio, ty běž a prohlédni Velkou síň. Hašte, ty se pusť tímtéž směrem, ale tunely. Pokud narazíš na někoho, komu můžeš věřit, zeptej se na něj.“

O víc než půl hodiny později se Gustýna znovu objevila v Noční kuchyni a kupodivu byla poslední. Napůl očekávala, že ho tam najde, i když věděla, že to tak nebude. „Věděl by, jak má nastoupit do dostavníku?“ zeptala se.

„Pochybuju o tom, že kdy v životě vůbec dostavník viděl,“ zavrtěl hlavou Haštal. „Víte, co bych udělal já, kdybych byl na jeho místě? Začal bych zdrhat. Jako když zemřel táta. Celou noc jsem prochodil po městě. Bylo mi jedno, kudy jdu. Chtěl jsem prostě jenom utýct sám před sebou.“

„Jak rychle dokáže ork utíkat?“ zajímala se Gustýna.

„Vsadil bych se, že mnohem rychleji než člověk,“ odpověděl Haštal. „A taky hodně dlouho.“

„Poslouchejte,“ ozvala se Julie, „Vy to neslyšíte?“

„Neslyšíme? Co?“ podívala se na ni Gustýna.

„Nic,“ sklopila oči Julie.

„No tak!“

„Co se stalo s těma skrríít, skrríít!?“

„Myslím, že je najdeme tam, kde najdeme jeho,“ ožil Haštal.

„Podívejte, nemůže přece běžet celou cestu až do Überwaldu,“ uvažovala Gustýna nahlas. „Ty bys to rozhodně nedokázal.“

Nakonec to Gustýna přece jen řekla: „Myslím, že bychom se měli vydat za ním.“

„Já půjdu,“ nabídl se Haštal.

„Tak jestli ty, tak já jdu taky,“ prohlásila Julie. „Kromě toho, pořád mám peníze a ty je budeš potřebovat.“

„Tvoje peníze jsou v bance,“ upozornila ji Gustýna, „a banka je zavřená. Řekla bych ale, že mám pár tolarů v peněžence.“

„Tak mě na chvilku omluvte,“ podíval se Haštal z jedné na druhou. „Za moment jsem zpátky. Řek bych, že je tady něco, co bychom měli vzít s sebou…“

~~~

Kočí koňbusu do Sto Lat se podíval dolů a řekl: „Dva tolary padesát pencí za každého.“

„Ale vy přece jedete jenom do Sto Lat,“ podivila se Gustýna.

„Správně,“ přikývl muž klidně. „To máme i vpředu napsáno. Sto Lat.“

„Možná budeme muset cestovat mnohem dál,“ vysvětloval Haštal.

„Prakticky každý kočár v téhle části světa jede přes Sto Lat.“

„Jak dlouho tam pojedeme?“

„No, tohle je noční koňbus, OK? Je pro lidi, kteří se musí dostat do Sto Lat časně ráno a nemají moc peněz, a v tom je ta potíž, jasné? Čím míň peněz, tím pomalejší jízda. Nakonec tam ale dojedem. Dorazíme tam tak někdy za svítání.“

„Celou noc? Myslím, že bych tam rychleji došel po svých.“

Muž měl tiché, přátelské chování člověka, který zjistil, že nejlepší způsob, jak procházet životem, je nelámat si s ničím příliš hlavu. „Poslužte si,“ přikývl. „Až pojedeme kolem, zamávám vám.“

Gustýna se podívala do koňbusu. Byl z poloviny plný takových lidí, jací jezdí nočním spojem proto, že nemají moc peněz, lidí, kteří si většinou jídlo na cestu přinesou v papírovém sáčku, a když už se o tom mluví, tak většinou ani ten sáček už není nový.

Seskupili se do hloučku. „Je to jediná doprava, kterou si můžeme dovolit,“ řekl Haštal. „Obávám se, že bychom si nemohli dovolit ani jeden z poštovních dostavníků.“

„Nemohli bychom se pokusit s ním něco usmlouvat?“

„Dobrej nápad,“ rozzářil se Haštal a vydal se nazpět ke koňbusu.

„Tak znovu zdravím,“ řekl vozka koňbusu.

„Kdy asi odjíždíte?“ zeptal se ho Haštal.

„Během pěti minut.“

„Takže všichni, kdo chtějí dnes v noci cestovat, už si nastoupili?“ Gustýna nahlédla řidiči přes rameno. Cestující, který seděl přímo za ním, si s neobyčejnou pečlivostí loupal vajíčko natvrdo.

„Může být,“ přikývl řidič.

„Takže proč byste nemohl odjet hned a nejel rychlejc? Je to moc důležitý.“

„Je to pozdní spoj,“ zdůraznil kočí. „Už jsem vám to řekl.“

„A kdybych vás začal ohrožovat tuhle tím kusem olověný trubky, jel byste rychlejc?“ zamračil se na něj Haštal.

„Haštale Nejspíši!“ Gustýna zesílila hlas. „Nemůžeš jen tak z ničeho nic ohrožovat lidi olověnou trubkou!“

Kočí se podíval na Haštala a řekl: „Mohl byste mi to zopakovat ještě jednou?“

„Řek sem vám, že mám tendle kus olověný trubky,“ opakoval Haštal a zaťukal zmíněným kusem kovu na dvířka koňbusu. „Omlouvám se, ale my se opravdu velmi nutně potřebujeme dostat do Sto Lat.“

„Hm, ano, já to chápu, vidím i vaši olověnou trubku,“ přikývl kočí a s těmi slovy sáhl na opačnou stranu svého sedadla, „takže mi nezbývá nic jiného, než vám ukázat tuhle válečnou sekeru a připomenout vám, že kdybych vás náhodou musel přeseknout vejpůl, neberte si to osobně, zákon by byl na mé straně. Vy si musíte myslet, že jsem nějaký natvrdlý pitomec, ale sami mi tady poskakujete kolem vozu jako kozy na ledě, takže o co vám vlastně jde?“

„Musíme dohonit našeho kamaráda. Mohl by být v nebezpečí,“ odpověděl Haštal.

„A je to velmi romantické,“ doplnila Julie.

Kočí se na ni dlouze zadíval.

Dostala nápad. „Když nám ho pomůžete dohonit, dám vám velikou pusu,“ usmála se na něj.

„No, prosím!“ zvolal potěšeně kočí a obrátil se k Haštalovi. „Proč něco takového nenapadlo vás?“ dodával.

„No dobrá, já vám dám taky velkou pusu,“ sliboval Haštal.

„Ne, díky, pane,“ odpověděl s podezřelým spěchem kočí, který se očividně začínal bavit. „Myslím, že ve vašem případě bych dal přednost té olověné trubce, ale rovnou vás prosím, nic nezkoušejte, protože dostat z potahů krvavé skvrny, to je fakt pekelná práce. Nic s nimi nepohne.“

„Dobrá, tak když nedáte jinak, tak já vás praštím tou olověnou trubkou,“ prohlásil Haštal. „Jsme zoufalí.“

„A dáme vám i nějaké peníze,“ dodávala Julie.

„Promiňte?“ díval se kočí z jednoho na druhého. „Takže já jako dostanu polibek, peníze i olověnou trubkou? Tedy, podívejte, klidně vám odpustím tu trubku, když místo ní dostanu ještě jedno políbení.“

„Dvě políbení, tři tolary a žádná olověná trubka,“ nezaváhala Julie.

„Nebo to risknu a bude to jenom ta olověná trubka,“ doplnil její prohlášení Haštal.

Gustýna, který celý rozhovor sledovala v užaslé hrůze, řekla: „Pokud jde jen o to, dám vám políbení i já.“ Nemohla si nevšimnout, že její prohlášení nevychýlilo šance ani na jednu, ani na druhou stranu.

„No jo, ale co mí pasažéři?“ napadlo najednou kočího.

Všichni čtyři se podívali do zadní části koňbusu a uvědomili si, že jsou cílem přinejmenším půltuctu užaslých pohledů. „Berte to políbení!“ zvolala nějaká žena, která měla na klíně velký proutěný košík s prádlem.

„A ty prachy taky!“ radil muž, který seděl za ní. „A mně je to fuk, jestli dostane hudlana nebo volověnou trubkou přes kokos, dyž nás předtím vysadí tam, co jedem,“ ozval se další muž, který seděl daleko vzadu.

„A co my?“ nadhodil jeden z dvojice rozhihňaných mladíků. „My žádný políbení nedostaneme?“

„Vážně to chceš?“ utrhla se na něj jízlivě Gustýna. Rychle se usadil zpět na sedadlo.

Julie uchopila oběma rukama kočího tvář a po dobu, která se jak Gustýně, tak Haštalovi zdála nepřiměřeně dlouhá, znělo něco, jako když se někdo pokouší vysát tenisový míček přes výplet tenisové rakety. Pak kočí, kterému se protáčely panenky a mírně se potácel, o jeden dva kroky ustoupil. „No, tak tomu já říkám rána olověnou trubkou!“

„Možná, že bych měl řídit já,“ navrhl Haštal.

Kočí se na něj usmál. „Ne, budu řídit sám a vy byste se neměl přeceňovat, mladý muži. Poznám grázla, když na něj narazím, a vy se něčemu takovému neblížíte ani náhodou. To by mě tou olověnou trubkou spíš praštila moje stará matička než vy. Co kdybyste ji raději zahodil, nebo se s vámi někdo rozloučí způsobem, na který do smrti nezapomenete?“

„Což ve mně vzbudilo dojem, že už by bylo načase nechat koně trochu proběhnout.“ Pak mrkl na Julii. „Všichni cestující do Sto Lat na palubě?“

Koně od koňbusu obvykle nebývají nijak zvlášť rychlí, a když vozka říkal „proběhnout“, měl očividně na mysli „projít“, ale nakonec se mu je podařilo přinutit k pohybu aspoň tak rychlému, že většinu stromů u cesty minuli dříve, než se jim okoukaly.

Koňbus byl, jak vozka zdůraznil, pro lidi, kteří si nemohli dovolit rychlost, ale mohli si dovolit čas. Při jeho stavbě se tedy nepočítalo s žádnými velkými výdaji. Nebylo to vlastně nic víc než obyčejný selský vůz, zepředu od zvýšeného kozlíku až dozadu opatřený dvojicemi sedadel. Plátěné zástěny na obou stranách chránily cestující před nejhoršími rozmary počasí, ale naštěstí vpouštěly dovnitř dostatek proudícího vzduchu a větru, aby rozptýlily pach starého čalounění, které zažilo a pamatovalo lidství ve všech jeho mnohočetných projevech a nevyhnutelných potřebách.

Gustýna nabyla dojmu, že někteří z cestujících jsou zde štamgasty. Starší žena seděla a tiše pletla. Oba mladíci se pořád tajnůstkářsky pochechtávali, jak to dělá většina mladých v jejich věku, a trpaslík se díval ven okýnkem, aniž by pozoroval něco konkrétního. Nikdo se neunavoval tím, že by se snažil rozmlouvat se spolucestujícími, až na jednoho muže úplně vzadu, který vedl dlouhou konverzaci sám se sebou.

„To není dost rychlé,“ vykřikla Gustýna po deseti minutách kodrcání po výmolech. „Dokázala bych běžet rychleji.“

„Já si myslím, že se moc daleko ještě nedostal.“

Slunce rychle zapadalo a zelná pole pomalu začaly halit stíny, ale kus před vozem na silnici zápasil hlouček postav. Haštal vyskočil z vozu.

„Skrríít, skrríít!“

„To jsou ti mizerní tvorové,“ řekla Gustýna a rozběhla se za ním. „Dej mi tu trubku!“

Sráž se napůl krčil v prachu cesty. Obličej si chránil rukama a kolem něj napůl poletovaly a napůl poskakovaly Sestřičky Věčné rychlosti. Cestujících z koňbusu si nikdo z nich nevšímal, dokud na místo děje nedorazil kus olověné trubky vzápětí následovaný Gustýnou. Bohužel to nepřineslo efekt, který očekávala. Sestry byly opravdu jako ptáci. Nedokázala je trubkou srazit k zemi, spíš jen odpálit do vzduchu.

„Skrríít, skrríít!“

„Přestaňte mu ubližovat!“ zaječela. „Neudělal nic špatného!“

Sráž zvedl ruku a chytil ji za zápěstí. Necítila žádný tlak, ale přesto nedokázala rukou vůbec pohnout. Jako kdyby jí najednou vrostla do kamene. „Ony tady nejsou proto, aby mi ublížily,“ řekl. „Jsou tady, aby vás chránily.“

„Před kým?“

„Přede mnou. Alespoň tak by to mělo fungovat.“

„Ale před vámi přece žádnou ochranu nepotřebuju. To nedává vůbec žádný smysl.“

„Ony si myslí, že byste ji potřebovat mohla,“ odpověděl Sráž. „Ale to ještě není to nejhorší.“

Ptačí ženy kroužily vzduchem a ostatní pasažéři, kteří pochopitelně sdíleli onen nakažlivý ankh-morporský smysl pro improvizovanou pouliční zábavu, se vyhrnuli z koňbusu a vytvořili kroužek vděčných diváků, což Sestřičky evidentně vyvádělo z míry.

„Tak co je to nejhorší, o čem mluvíte?“ zeptala se Gustýna a ohnala se trubkou po nejbližší sestře, která jí spěšně uskočila z cesty.

„Mohly by mít pravdu.“

„Dobrá, tak jsi ork,“ vmísil se jim do hovoru Haštal. „A ti kdysi jedli lidi. Tak jo. Snědl jsi v poslední době někoho?“ dokončil konverzačním tónem.

„Ne, pane Hašte.“

„No, vidíš, a máš to.“

„Nemůžete zatknout někoho za něco, co neudělal,“ ozval se jeden z cestujících koňbusu a vědoucně přikyvoval. „To je základní zákon.“

„Co je to ork?“ zeptala se dáma, která stála hned vedle něj.

„Hm, kdysi, za starých časů, žili v Überwaldu nebo kde a trhali lidi na kusy a požírali je.“

„Ale teď už jsou dávno vyhynulí,“ dodával muž.

„To je roztomilé,“ prohlásila žena. „Nedal by si někdo trochu čaje? Mám s sebou láhev.“

„Všichni jsou mrtví, až na mě. Ale obávám se, že jsem opravdu ork,“ řekl Sráž. Podíval se nahoru na Gustýnu. „Je mi to líto,“ pokračoval. „Byla jste ke mně velmi laskavá, ale jasně vidím, že to, že jsem ork, mě bude neustále pronásledovat. Budou s tím potíže. Nerad bych vás do toho zatáhl.“

„Skrríít, skrríít!“

Žena odšroubovala vršek své láhve. „Ale vy nemáte v úmyslu někoho sníst, že ne, drahoušku? Jestli máte vážně hlad, mám s sebou nějaké makaróny.“ Podívala se na nejbližší Sestřičku a řekla: „A co s vámi, zlatíčko? Já vím, nikdo nemůžeme za to, jak vypadáme, ale jak je možné, že vy vypadáte jako kuře?“

„Skrríít, skrríít!“

„Nebezpečí! Nebezpečí!“

„Tak to se mi ale vůbec nezdá,“ ozval se další cestující. „Vůbec nevypadá, že by nám chtěl něco udělat.“

„Prosím, prosím,“ ozval se zase Sráž. Na cestě vedle něj ležela krabice. S horečnatým spěchem ji otevřel a začal z ní vytahovat věci.

Byly to většinou svíčky. Ve spěchu je kácel, pak zase spěšně stavěl, a zatímco stavěl další, ty první znovu nervózníma rukama srážel. Konečně se mu je podařilo všechny postavit na kameny lemující cestu. Z kapsy vytáhl sirky, klekl si a roztřesenými prsty, které se mu zaplétaly do sebe, se pokoušel jednu rozškrtnout. Když vzplály první svíce, začaly mu po tvářích stékat slzy.

Svíce vzplály, rozhořely se… a světlo se začalo měnit.

Modré, žluté, zelené. Vždy po chvíli na několik zakouřených vteřin uhasínaly, aby zaprskaly a vzplály znovu světlem jiné barvy, za hlasitých „och“ a „ach“ přihlížejících diváků.

„Vidíte? Vidíte?“ zvolal Sráž. „Líbí se vám? Líbí?“

„Myslím, že byste na tom mohl vydělat spoustu peněz,“ prohlásil jeden z cestujících.

„Jsou nádherné,“ přikyvovala stará paní. „Vážně, je úžasné, co dneska vy, mladí, dokážete.“

Sráž se obrátil k nejbližší Sestře a odplivl si: „Nejsem bezcenný. Mám svou cenu.“

„Můj švagr má dole ve městě obchod s novinkami a zajímavostmi,“ naklonil se ke Srážovi nedávný expert na orky. „Napíšu vám jeho adresu, jestli chcete. Ale řekl bych, že takováhle věcička by se musela skvěle prodávat i v obchodech, které se zabývají organizováním oslav dětských narozenin.“

To všechno Gustýna pozorovala s otevřenými ústy, jako úžasný druh demokracie praktikovaný logicky uvažujícími a přátelskými, i když ne právě chytrými lidmi. Lidé, jejichž vzdělání nezahrnovalo jedinou knihu, ale zahrnovalo spoustu jiných lidí, teď obklopili Sráže neviditelnýma pomocnýma rukama. To bylo velmi povzbudivé, téměř to hřálo u srdce, ale Gustýnino srdce bylo na povrchu poněkud mozolnaté a ztvrdlé. Tohle byl ten nelepší kýbl s kraby. Sentimentální a odpouštějící, ale udělejte něco nevhodného – jediné špatné slovo, jediný úsměv na špatném místě, jediná špatná myšlenka, a tyhle vstřícné a otevřené ruce se mohou lehce změnit v zaťaté pěsti. Sráž měl pravdu: Být orkem znamenalo žít v neustálém nebezpečí.

„Poslyšte, vy tam! Nemáte nejmenší právo ohrožovat tady tímhle způsobem toho chudáka,“ prohlásila rezolutně stará dáma a zahrozila prstem na nejbližší Sestru. „Jestli tady chcete žít, musíte se naučit dělat věci po našem, rozumíte? A to znamená žádné zobání do lidí! Tak my v Ankh-Morporku věci neděláme.“

Při těch slovech se usmála dokonce i Gustýna. Ozobávání byla legrace v porovnání s tím, co všechno mohl nabídnout Ankh-Morpork.

„Vetinari dneska pustí do města každýho,“ ozval se další cestující. „V životě jsem neslyšel slovo třeba proti trpaslíkům, i když –“

„To je dobře,“ ozval se hlas za jeho zády. Ustoupil stranou a Gustýna spatřila trpaslíka, který stál hned za ním.

„Promiň, kámo, já tě neviděl, s tou tvou vejškou, nic ve zlým,“ prohlásil muž, který neměl nic proti trpaslíkům. „Jak jsem řikal. Ta vaše parta se tady prostě usadila, přizpůsobili jste se a nejsou s váma žádný potíže, ale v poslední době se ve městě objevujou fakt některý dost divný týpci.“

„Vezměte si například tu ženu, co vzali do Hlídky minulý měsíc,“ přidala se k němu stará paní. „Tu divnou, prý je odněkud od Efebe. Závan větru jí sfoukl černé brýle, a tři lidé se změnili v kámen.“

„Je to Medúza,“ ozvala se Gustýna, která o tom případu četla v Kometě. „Ale mágům se je podařilo proměnit nazpět.“

„No, já tím vším chci říct akorát to,“ pokračoval muž, který neměl nic proti trpaslíkům, „nám přece nevadí žádnej, dokáď se stará o svý a nedělá žádný pitomosti.“

Tohle Gustýna slyšela tolikrát, že už to pro ni bylo něco jako rytmus světa. Ale nálada davu teď směřovala proti Sestřičkám. Dřív nebo později někdo z nich sáhne po kameni. „Já bych odsud zmizela,“ řekla. „Zmizela bych odsud a vrátila bych se k té dámě, pro kterou pracujete. A kdybych byla na vašem místě, udělala bych to hned teď.“

„Skrríít, skrríít!“

Jenže v těch podivně tvarovaných hlavách byly mozky. A tři Sestry byly očividně dost bystré, aby vycítily nebezpečí, které jim hrozilo, kdyby se dál zdržovaly na místě, takže se daly na útěk. Chvilku pobíhaly a poskakovaly kolem, podobné jeřábům, až se ukázalo, že to, co vypadalo jako pláště, jsou ve skutečnosti křídla, která zabušila do vzduchu, jak nabíraly výšku. Nakonec k hloučku na silnici dolehl poslední výkřik „Skrríít, skrríít!“

Vozka koňbusu si odkašlal. „Takže, jestli jste si to už všechno vyříkali, tak navrhuju, abyste si zase nastoupili, dámy a pánové. I vy všichni ostatní. A vy si tady nezapomeňte své svíčky, pane.“

Gustýna pomohla Srážovi na dřevěné sedadlo. Bedýnku s nářadím měl položenou na kolenou a svíral ji, jako by to byl nějaký zázračný ochranný štít. „Kam jste se to pokoušel dostat?“ zeptala se ho, když se dal vůz zase do pohybu.

„Domů,“ odpověděl jí.

„Nazpět k Ní?“

„Dala mi mou užitečnou hodnotu,“ odpověděl Sráž. „Nebyl jsem nic a ona mi dala mou hodnotu.“

„Jak můžete říct, že jste nebyl nic?“ zamračila se Gustýna. Na dvojsedadle před nimi si šeptal Haštal s Julií.

„Nebyl jsem nic,“ potřásal hlavou Sráž. „Nevěděl jsem nic. Nerozuměl jsem ničemu. Nechápal jsem. Neuměl jsem –“

„Ale to přece neznamená, že je člověk bezcenný,“ přerušila ho Gustýna rozhodně.

„To znamená,“ trval Sráž na svém. „Neznamená to, že je někdo špatný. Jen jsem byl bezcenný. Ona mi ukázala, jak získat hodnotu, a já teď mám svou hodnotu.“

Gustýna měla pocit, že používají výrazy ze dvou různých naučných slovníků. „Co vlastně znamená ta vaše ‚hodnota‘, pane Sráži?“

„To znamená, že opustíte svět lepší, než jaký byl, když jste na něj přišli.“

„Dobrá řeč,“ ozvala se dáma s makaróny. „Dneska už žije ve městě příliš mnoho lidí, které by nenapadlo přiložit ruku k užitečné práci ani náhodou.“

„No dobrá, ale co takoví lidé, co jsou třeba slepí, aha?“ To se ozval muž s vajíčky natvrdo, který seděl na druhém konci koňbusu.

„Já znám ve Sto Latech chlápka, který tam vede bar,“ přispěl se svou troškou do mlýna starší gentleman. „Ví přesně, kde co má, a když položíte peníze na pult, pozná jen podle sluchu, jestli je to správná částka. Vede si výborně a řeknu vám, že je skoro zázrak, jak přes půl hlučného baru pozná, že někde u stolu cinkla falešná šestipence.“

„Nemyslím si, že je někdo naprosto dokonalý,“ pokračoval Sráž. „Myslím, že Její Jasnost tím mínila, že každý by se měl snažit tak, jak to sám umí, podle svých vlastních možností.“

„To vypadá, že je to rozumná dáma,“ okomentoval jeho slova muž, který neměl nic proti trpaslíkům.

„Je to upírka,“ oznámila mu Gustýna zlomyslně.

„No, nic proti upírům, dokud se drží sami mezi sebou,“ broukla dáma s makaróny, která se momentálně zabývala olizováním něčeho odpudivě růžového. „V naší ulici pracuje jedna upírka u košer řezníka a je moc pěkná.“

„A já si myslím, že není tak docela důležité, s čím skončíte,“ vmísil se do hovoru trpaslík. „Já si myslím, že je důležité, s čím skončíte v porovnání s tím, s čím jste začínali.“

Gustýna se pohodlněji opřela a na tváři se jí usadil mírný úsměv, zatímco filosofické úvahy přeskakovaly od sedadla k sedadlu. Vůbec si nebyla jistá tím, že jsou věci v pořádku, ale Sráž tady seděl a zdálo se, že je mnohem méně zbědovaný, a všichni ostatní se k němu chovali, jako kdyby byl jedním z nich.

V temnotě před nimi se objevila kalná světla, Gustýna sklouzla se sedadla a vydala se dopředu ke kočímu. „Už jsme skoro tam?“

„Ještě tak pět minut.“

„Omlouvám se za tu hloupou záležitost s olověnou trubkou,“ řekla.

„Jako by se nic nestalo,“ odpověděl dobromyslně kočí. „Věřte mi, v nočním spoji se objeví různí podivní týpci. Dneska alespoň nikdo nezvracel. Ten mládenec, co jste ho sebrali cestou, je vážně moc zajímavý.“

„Nemáte ani představu, jak moc,“ odpověděla Gustýna.

„Pokud tomu rozumím, tak jediné, co zatím řekl, je, že se každý musí snažit dělat to nejlepší,“ pokračoval vozka. „A čím schopnější jeden je, tím víc dobrého by měl udělat. Podle mě je to pravda.“

Gustýna přikývla. K tomu se vlastně nedalo nic říci. „Vracíte se hned nazpět?“

„Ne. Já s koňmi tady zůstáváme a budeme se vracet ráno.“ Obdařil ji poněkud zatrpklým pohledem člověka, který už slyšel příliš mnoho podivných věcí a kupodivu jich i příliš mnoho viděl, zatímco pro ty na sedadlech byl jenom hlavou, která se dívá kupředu a pozoruje cestu. „To bylo úžasné políbení, co mi dala. Víte, něco vám řeknu. Vůz bude na dvoře, všude kolem je spousta sena a slámy, a kdyby se tam někdo uložil na kutě, já bych o tom těžko věděl, nemám pravdu? Odjíždíme v šest s čerstvými koňmi.“ Když viděl její výraz, usmál se. „Říkal jsem vám, že v nočním koňbusu se objevují ti nerůznější týpci, děti, které utíkají z domova, manželky, které utíkají od manželů, manželové, kteří utíkají před manžely jiných žen, a tak dále. Někdy tomu vozu říkáme taky omnibus, a to omni znamená všechno a sakra řeknu vám, že se v něm taky skoro všechno stane, a proto tady taky mám tu sekeru, víte? Ale jak to tak vidím, tak lidský život by neměl být samá sekera.“ Pak zesílil hlas. „Tak je tady Sto Lat, lidičky! Zpáteční jízda v šest hodin přesně.“ Mrkl na Gustýnu. „A jestli tam nebudete, jedu bez vás,“ dodal. „Potom byste si museli chytit pravidelnou linku.“

„No, tak to nedopadlo zase tak špatně, co?“ řekla Gustýna, když se světla města přiblížila.

„Náš táta bude řádit,“ nadhodila Julie.

„Bude si myslet, že jsi se mnou.“

Haštal mlčel. Podle zákonů ulice byl mužem, který se před očima dívky, o niž stál, prakticky znemožnil, protože byl odhalen jako někdo, kdo nemá dost odvahy, aby praštil bližního svého přes hlavu kusem olověné trubky. To bylo výjimečně zahanbující, i když si toho, jak se zdálo, nikdo nevšiml.

„Tak se zdá, že tam došlo k nějakým potížím,“ zavolal na ně vozka z kozlíku. „Lancreská létavice neodjela.“

Jediné, co zatím viděli, byly pochodně a světla luceren, které osvětlovaly obrovský zájezdní hostinec stojící hned vedle městské brány, před nímž stálo několik vozů a dostavníků. Když se přiblížili, křikl vozka na jednoho hubeného, křivonohého muže s tváří lasičky, jací se nejspíše v místech, která mají něco společného s koňmi, líhnou a pak množí dělením. „Létavice neodjela?“ vyzvídal.

Muž s tváří lasičky vytáhl z koutku cigaretu. „Kůň ztratil podkovu.“

„No a? Mají tady přece kováře, ne? Zrychluje to poštu a tak dál, ne?“

„Ten dlouho nic neurychlí, protože si rozplácnul ruku po celý kovadlině,“ odpověděl mu ten dobrý muž.

„No, tak to bude velikej malér, jestli Létavice neodjede,“ prohlásil kočí. „To je pošta, chápete? Podle Létavice si můžete řídit hodinky.“

Sráž vstal. „Já bych rozhodně dokázal překovat koně, pane, pokud je to potřeba,“ řekl, vstal a přitiskl si na hruď svou dřevěnou skříňku s nářadím. „Možná, že byste měl jít a někomu to říci.“

Muž se odloudal a koňbus zastavil na velkém dvoře. To už ale k němu přibíhal dobře oblečený muž. „Některý z vás je kovář?“ volal a upíral pohled přímo na Gustýnu.

„Já,“ odpověděl Sráž.

Muž přesunul pohled. „Vůbec jako kovář nevypadáte, pane.“

„Oproti všeobecnému přesvědčení je většina kovářů spíše drobnějších a šlachovitých než obrovitých lamželezů. Kovářství je spíše záležitostí šlach než svalů.“

„Skutečně se umíte pohybovat kolem kovadliny?“ ujišťoval se muž.

„Až byste se divil,“ přikývl klidně Sráž.

„V kovárně jsou různé podkovy,“ pokračoval muž. „Budete muset jednu překovat na potřebnou velikost.“

„Vím, jak se to dělá,“ přikývl Sráž. „Pane Hašte, byl bych vám vděčný, kdybyste mohl jít se mnou a pomoci mi s měchy.“

~~~

Hostinec byl velký a plný lidí, protože jak to v zájezdních hostincích po celém světě bývá, pracovní den tam trval čtyřiadvacet hodin a ani o vteřinu méně. Nebyly tam třeba pravidelné časy, co se týče jídel. Teplé jídlo pro každého, kdo si to mohl dovolit, bylo k mání neustále a studená jídla byla na velkém stole uprostřed hlavní haly. Přijížděli sem lidé, kteří tady byli tím nejrychlejším způsobem vyprázdněni, naplněni a znovu vysláni na další cestu, protože prostor, který zabírali, byl potřebný pro další přijíždějící cestující. Zdálo se, že nebylo okamžiku, kdy by na dvoře necinkaly postroje. Gustýna našla tichý kout. „Víš co?“ řekla Julii, „běž a sežeň mládencům pár obložených chlebů.“

„Je to zvláštní, že je pan Sráž kovář,“ uvažovala Julie nahlas.

„Je to prostě muž mnoha nadání a tváří,“ odpověděla Gustýna.

Julii se zatvářila soustředěně a nakrabatila čelo. „Kolika tváří?“

„To byl takový řečnický obraz, Lio. A teď mazej.“ Potřebovala čas na přemýšlení. Ty podivné létající ženy. Pan Sráž. Bylo toho trochu příliš mnoho najednou. Ráno vstanete do nějakého obyčejného dne, a pak to je najednou úplně jiný den a vy jste úplně někde jinde než obvykle, i když máte to štěstí, že jste neskončili jako silniční lupiči. Najednou sedíte v cizim městě a nemáte s sebou nic jiného než to, co máte na sobě, a nevíte, co bude dál.

Na druhé straně to bylo svým způsobem vzrušující. Chvíli jí trvalo, než tenhle svůj pocit rozebrala a dokázala pojmenovat, protože vzrušení nebylo pravidelným jevem jejího života. Koláče jako takové, bez ohledu na to, zda jsou sladké nebo masové, nijak vzrušující nejsou. Vstala, a aniž si jí kdo všímal, procházela davem. Měla při tom jakousi nepřesnou představu o tom, že by se mohla zaskočit podívat, jak vypadají zdejší kuchyně, ale zjistila, že jí cestu blokuje někdo, jehož zpocená, neklidná, mírně zmatená tvář a okrouhlost těla signalizovaly, že to bude sám hostinský. „Kdybyste mohla malou chviličku počkat, madam,“ a obrátil se spěšně k dámě, která vycházela z místnosti vyhlížející jako soukromá jídelna nebo salonek. „Bylo nám potěšením, madam, díky za to, že jste nás poctila svou návštěvou, madam,“ drmolil a pravidelně, i když jen mírně, se při tom ukláněl. „Je pro nás vždy velkou ctí, když Vaše Jasnost navštíví náš skromný podnik.“

Její Jasnost.

Gustýna se podívala na ženu, která měla všechno, co si Gustýna představovala, když o ní Sráž poprvé mluvil. Vysoká, hubená, tmavá, odmítavá, osoba, která budila spíše strach než důvěru. Její výraz byl kamenný a jediné, co úsečně řekla, bylo: „Je tady příliš hlučno.“

„Ale hovězí bylo skvělé,“ ozval se jiný hlas a Gustýna si uvědomila, že lady prakticky zastínila jinou, menší ženu, docela příjemnou, nijak zvlášť velkou, která působila mírně nervózně.

„Vy jste lady Margolotta?“

Vysoká dáma ji obdařila krátkým pohledem plným nesouhlasu a odplula směrem k hlavnímu vchodu. Její společnice se ale zastavila a řekla: „Vy jste od lady něco chtěla?“

„Necestuje do Ankh-Morporku?“ zeptala se Gustýna. „Každý ví, že ona je Vetinariho šmajchlovka.“ Hned poté, co to slovo vypustila z úst, se zastyděla, vyvolávalo představy, které se nechtěly do příslušných prostor její hlavy vejít.

„Opravdu?“ pozvedla malá paní obočí. „Myslela jsem, že jsou velmi blízcí přátelé.“

„No, já jsem si s ní chtěla promluvit o panu Srážovi,“ zabručela Gustýna.

Žena na ni vrhla ustaraný pohled a odvedla ji k prázdné lavici opodál. „Copak, vznikl nějaký problém?“ řekla, sedla si a poklepala rukou na místo vedle sebe.

„Ona mu řekla, že je bezcenný,“ začala Gustýna. „A mám pocit, že občas má v hlavě jedinou věc – jak být užitečný.“

„A vy jste užitečná?“ podívala se na ni žena.

„Co za otázky to kladete cizímu člověku?“

„No, zajímavé a možná odhalující. Myslíte si, že svět je lepší místo díky tomu, že na něm žijete? A udělala byste mi jednu laskavost? Zamyslete se nad svou odpovědí, netahejte na mě nějakou tu urážlivě odrazující, ano? Obávám se, že takových odpovědí je v dnešním světě více než dost. Lidé si myslí, že jednat a myslet je totéž.“

Tváří v tvář takové logice Gustýně nezbylo než přikývnout. „Ano.“

„Myslíte, že jste udělala svůj díl na vylepšení světa?“

„Myslím, že ano. Pomohla jsem celé řadě lidí a vymyslela jsem Oráčův koláč.“

„A ti lidé, kterým jste pomohla, o vaši pomoc stáli?“

„Cože? Samozřejmě… přišli a požádali mě o to.“

„Výborně. A ten Oráčův koláč?“

Gustýna jí řekla co a jak.

„Aha, vy musíte být kuchařkou na Univerzitě,“ usmála se žena. „To znamená, že máte mnohem lepší podmínky a zdroje než obyčejná kuchařka. Řekla bych, že když chcete v koláči udržet nakládané cibulky křupavé, dáte je těsně před pečením do chladírny, aby byly skoro zmrzlé, možná je ještě zabalíte pro lepší izolaci do plátku sýra, a pokud máte dobře připravené těsto a hlídáte pečlivě dobu pečení… myslím, že by se to mělo podařit.“ Zmlkla. „Haló?!“

„Vy jste kuchařka?“ řekla Gustýna.

„Dobrý bože, ne!“

„Takže jste na to přišla jen tak? Pan Sráž mi říkal, že Její Jasnost zaměstnává velmi chytré lidi.“

„No, jsem trošku na rozpacích, když to říkám, ale ano, je to pravda.“

„Dobrá, ale neměla panu Srážovi říkat, že je bezcenný. Něco takového by lidem prostě říkat neměla.“

„Ale on přece bezcenný byl, ne? Když ho našli, nedokázal dokonce ani pořádně mluvit. To, co udělala, mu rozhodně pomohlo.“

„Jenže on se celou tu dobu jen užíral, a teď ještě vyšlo najevo, že je ork. O co tady vlastně jde?“

„A dělá podle vašeho mínění něco opravdu orkského?“

Gustýna váhavě odpověděla: „Občas se jeho nehty změní v pařáty.“ Zdálo se, že to v ženě náhle probudilo zájem. „A co dělal potom?“

„No… nic,“ odpověděla Gustýna. „Ony se mu potom zase zatáhly.“

„Ale dělá úžasné svíčky,“ dodala rychle. „Pořád něco dělá. Jako kdyby… kdyby užitečnost byla něco, co se neustále ztrácí, takže ji musíte neustále doplňovat.“

„Když to říkáte takhle, možná, že na něj byla přece jen trochu přísná.“

„Má ho ráda?“ zeptala se Gustýna.

„Prosím?“

„Myslím tím, jestli ho měl vůbec někdo někdy rád.“

„Hm, myslím, že ona svým způsobem ano,“ přikývla žena. „I když je to upírka, víte? Oni vidí svět dost jinak.“

„Tedy řeknu vám, že kdybych se s ní opravdu setkala, řekla bych jí, co si o tom myslím. Takhle ho poplést. Poslat za ním ty mizerné létající ženské. Já bych jí něco takového nedovolila.“

„Podle toho, co vím, je výjimečně silná,“ odpověděla jí žena.

„To jí nedává žádné právo,“ zamračila se Gustýna. „A víte, co vám řeknu? Pan Sráž je tady. Je samozřejmě na dvoře a ková právě jednoho koně pro Lancreskou létavici. Je opravdu úžasný.“

„Podle všeho, co říkáte, to tak vypadá,“ přikývla dáma s jemným náznakem úsměvu. „Tak se mi zdá, že jste jeho velký obhájce.“

Gustýna zaváhala. „To má něco společného s foxteriéry?“ zeptala se.

„Tím jsem myslela s velkým zápalem,“ vysvětlovala žena. „Chováte k panu Srážovi velké sympatie, slečno Motýlokvětá? A pamatujte si jedno, prosím, jsem ráda, když mně lidé prokazují tu čest, že než promluví, přemýšlejí.“

„Dobrá,“ prohlásila Gustýna rezolutně, „mám ho opravdu ráda.“

„To je úžasné,“ řekla žena. „Tak mě napadá, že pan Sráž je mnohem užitečnější, než jsem si myslela, že by mohl být.“

„Buďte tak hodná a vyřiďte Její Jasnosti, co jsem řekla,“ prohlásila Gustýna a cítila, jak se jí po krku rozlévá ruměnec. „Pan Sráž má přátele.“

„Spolehněte se, vyřídím to,“ řekla žena a vstala. „A teď mě omluvte, myslím, že náš kočár odjíždí každou chvilku. Musím letět.“

„Nezapomeňte jí vyřídit, co jsem vám řekla!“ křikla za ní Gustýna.

Viděla, jak se žena ohlédla a usmála se na ni, a pak jí zmizela z očí v hloučku cestujících, kteří přijeli posledním dostavníkem a právě vpadli dovnitř roztřesení chladným nočním vzduchem.

Gustýna, která vstala současně se ženou, si zase těžce sedla. Co si, pro všechno na světě, ta ženská o sobě myslí? Nejspíš je to ta knihovnice Její Jasnosti. Sráž se o ní několikrát zmínil. Na Gustýnin vkus měla příliš mnoho nápadů, které se nehodily k jejímu postavení. Neměla ani tolik slušnosti, aby se Gustýně představila.

Pak ale kdesi v těch nejvzdálenějších zákoutích její paměti začaly znít poplašné rohy té nejčistší hrůzy. Ptala se ta žena Gustýny na jméno? Neptala! Ale rozhodně ho znala, a jak mohla vědět o „té kuchařce“ z Neviditelné univerzity? A jak jí to myslelo! Přišla na tajemství Oráčova koláče, co by luskl prsty! Ten malý kousek jejího mozku, který byl předtím osvobozen díky sherry, se teď rozdrnčel: Tvoje potíž spočívá v tom, že děláš falešné úsudky a vycházíš z chybných předpokladů. Něco vidíš a myslíš si, že víš, co jsi viděla. Ta ženská rozhodně nemluvila jako knihovnice, že ne?

Gustýna velmi pomalu zvedla pravou ruku, zaťala ji v pěst, klouby ruky si přitiskla na ústa a zakousla se do ní v jakémsi zoufalém pokusu vymazat posledních patnáct minut ze záznamů vesmíru a nahradit je něčím méně trapným, jako třeba tím, že by jí spadly na veřejnosti spodní kalhotky.

~~~

I tady a teď, pozdě v noci, byla kovárna srdcem celého podniku a středem pozornosti. Dostavníky neustále přijížděly a odjížděly. Hostinec se neřídil sluncem, běžel podle jízdního řádu a lidé, kteří tady bezcílně bloumali, zatímco čekali na svůj spoj, byli přitahováni ke kovárně, protože to bylo místo, kde probíhalo představení zdarma, a navíc tam bylo v sychravé noci teplo a útulno.

Sráž koval koně. Haštal už viděl několikrát předtím, jak se kovají koně, ale ještě nikdy neviděl něco takového jako teď. Zvíře stálo jako ochromené a jemně se třáslo. Jakmile se sebeméně pohnulo, mlaskl na ně Sráž jazykem. Když chtěl, aby zvedlo nohu, použil jiné mlasknutí, a kůň poslechl jako cvičený psík. Haštal cítil, že tady nepozoruje muže kovajícího koně, ale mistra, který předvádí své umění světu amatérů. Když byla podkova připevněna, kůň za přihlížení fascinovaného davu couval, otáčel se a popocházel sem a tam jako modelka na přehlídkovém mole, a to vše jen na tiché Srážovo mlasknutí nebo drobný pokyn ruky. Zvíře nevypadalo jako zvláště šťastný kůň, ale u všech svatých, rozhodně to byl kůň výjimečně poslušný. „Ano, zdá se, že je všechno v pořádku,“ zabručel Sráž.

„Kolik nás to bude stát?“ zeptal se kočí. „Úžasná práce, to musím říct.“

„Kolik? Kolik? Kolik?“ opakoval Sráž a obracel si otázku v hlavě. „Byl jsem opravdu užitečný, pane?“

„To bych řekl, kámo. V životě jsem neviděl někoho okovat koně tak hladce a dokonale jako teď.“

„Pak bude stačit, že jsem byl užitečný,“ odpověděl Sráž „a že mě a mé tři přátele vezmete zpátky do Ankh-Morporku.“

„A pět tolarů,“ dodal Haštal, který až dosud stál opřený o zeď opodál a při zmínce o placení ožil jako ještěrka na slunci.

Vozka popotáhl nosem. „To je dost tvrdá cena,“ potřásl hlavou.

„Cože?“ podivil se nahlas Haštal. „Za práci uprostřed noci? Lepší než tu, co obvykle odvádí Burleigh-Silnoruka? To není špatný obchod.“

Mumlání většiny přihlížejících Haštala podpořilo. „Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by dokázal něco podobného,“ řekla Julie. „Kdybys mu řekl, dokázal by toho koně přimět k tanci.“

Kočí na Haštala mrkl. „Tak dobře, mládenče. Co můžu říct? Starej Habakuk je hodný kůň, ale přiznám, že trochu náladový. Jednou prokopl kočího stěnou. Nevěřil bych, že ho kdy uvidím takhle stát a zvedat na požádání nohu jako cvičeného pejska. Váš kamarád si ty peníze i jízdu opravdu vydělal právem.“

„Prosím, odveďte si ho,“ řekl Sráž. „Ale buďte opatrní a pořádně ho držte, protože až ode mě bude dál, mohl by být trošku jankovitý.“

Zástup se rozptýlil. Sráž systematicky otřel kovadlinu a začal ukládat nářadí do své bedýnky. „Jestli se máme vrátit nazpět, měli bychom to udělat hned. Viděl někdo z vás slečnu Gustýnu?“

„Jsem tady,“ ozvala se Gustýna a vystoupila ze stínů. „Hašte, běžte s Liou napřed a obsaďte pro nás místa v dostavníku. Potřebuju si promluvit s panem Srážem.“

„Byla tady Její Jasnost,“ obrátila se k němu, když Haštal s Julií odešli.

„To by mě vůbec nepřekvapilo,“ odpověděl Sráž kupodivu velmi klidně a s cvaknutím zavřel západky na své krabici s nářadím. „Tudy projede prakticky každý a ona cestuje velmi často.“

„Proč jsi utekl?“

„Protože jsem věděl, co se stane,“ odpověděl Sráž. „Jsem ork. Je to tak prosté.“

„Ale lidé v koňbusu byli na tvojí straně,“ upozornila ho Gustýna.

Sráž si protáhl ruce a z konců prstů mu na okamžik vyjely pařáty. „A co zítra?“ řekl. „A když se něco zvrtne? Každý ví, že orkové trhají lidem ruce a nohy. Každý, kdo se v tom jen trochu vyzná, přece ví, že orkové lidem trhají hlavy. To není dobré.“

„Dobrá, proč se potom ale vracíš?“ naléhala Gustýna.

„Protože jste laskaví a přijeli jste pro mě. Jak bych to mohl odmítnout? To ale nijak nezmění to, co každý ví.“

„Ale pokaždé, když vyrobíš svíčku, pokaždé, když okováš koně, měníš právě ty věci, o nichž každý ví,“ přerušila ho Gustýna. „Víš, že orkové byli –“ zaváhala, „vlastně vytvořeni?“

„No jistě, bylo to v knize.“

Skoro vybuchla. „Tak? A proč jsi mi to neřekl?“

„Je to důležité? Jsme to, co jsme teď.“

„Ale ty to přece být nemusíš!“ zaječela na něj Gustýna. „Každý ví, že trollové jedí lidi a pak je zase vyplivují. Každý ví, že trpaslíci lidem sekají nohy nad koleny. Ale zároveň každý ví, že to, co ví každý, obvykle není pravda. A orkové se nerozhodli sami, že budou tím, čím jsou. Tomu budou lidé rozumět.“

„Bude to strašlivá zátěž.“

„Já ti pomůžu!“ vylétlo z Gustýny tak rychle, že to šokovalo dokonce i ji samotnou. „Pomůžu ti,“ zamumlala ještě jednou, mnohem tišeji. Uhlíky výhně, které pomalu chladly, vydávaly tichý praskot. Oheň v používané kovárně málokdy vyhasínal docela. Po nějaké chvíli řekla Gustýna: „Tu báseň jsi napsal pro Haštala ty, že?“

„Ano, slečno Gustýno. Doufám, že se jí líbila.“

Gustýna si řekla, že tady by měla být raději velmi opatrná. „Myslím, že bych ti měla říct, že ona mnoha slovům tak docela přesně nerozumí. Musela jsem jí to zčásti přeložit.“ V duchu přiznávala, že to ale zase tak těžké nebylo.

„A vám se to líbilo?“ podíval se na ni Sráž zvědavě.

„Je to úžasná báseň,“ přikývla Gustýna.

„Napsal jsem ji pro vás,“ řekl Sráž. Díval se na ni s výrazem, v němž se rovným dílem mísil strach i vzdor.

Chladnoucí uhlíky při jeho slovech prudčeji zadoutnaly. Koneckonců, kovárny mají svou duši. Gustýně se na špičce jazyka začaly šikovat odpovědi, jako kdyby tam byly dávno připravené. Cokoliv teď uděláš, bude velmi důležité, pomyslela si. Skutečně, výjimečně velmi důležité. Nezačínej přemýšlet o tom, co by udělala ta zatracená služebná Málča v jednom z oněch laciných románů, které čítáváš, protože Málču si vymyslel někdo, kdo by se klidně mohl jmenovat jako ty. Ona není skutečná, ale ty ano.

„Měli bychom raději nastoupit do kočáru,“ řekl Sráž a zvedl svou krabici s nářadím.

Gustýna zanechala pokusů o myšlení a propukla v pláč. Je třeba říci, že to nebyly žádné tiše plynoucí slzy, jakými by plakala služebná Málča, ale takové ty skoro stříkající, doprovázené popotahováním a červeným nosem, jaké roní lidé, kteří pláčou jen výjimečně. Ulepené, s náznakem řídké nudle visící tak tak na krajíčku. Byly však skutečné. Služtička Málča jim těmi svými rozhodně nemohla konkurovat.

A právě v té chvíli se ze tmy vynořil Haštal Nejspíš a řekl: „Už ohlašují odjezd dostavníku – Jste vy dva v pořádku?“

Sráž se podíval na Gustýnu. Slzy se nedají zamaskovat snadno, ale jí se přes ně podařilo přetáhnout úsměv. „Já myslím, že můžeme říci, že jsme,“ odpověděl Sráž.

~~~

Lidé, kteří cestují na střeše rychlíkového dostavníku, jsou dokonce i za mírné podzimní noci vystaveni teplotě, která by dokázala zmrazit i kliky u dveří. Jsou tam k dispozici kožené přehozy a houně různého stáří, síly a pachů. Přežít můžete jen tak, že na sobě z dostupného materiálu vytvoříte co největší kokon, ideálně dohromady s nějakou druhou osobou, protože dva lidé se zahřejí rychleji než jeden. Teoreticky vzato to všechno může vést k vážným techtlím mechtlím, ale na druhé straně, kočárová sedadla a nerovnost cesty mají na svědomí, že podobné hrátky zdaleka nejsou to první, co zaujímá mysl cestovatele, která je většinou naplněna touhou po co největší hromadě měkkých polštářů. Navíc se ještě dalo do jemného deště.

Julie zvedla hlavu, ohlédla se a natáhla krk, aby co nejlépe viděla na sedadla za sebou, ale jediné, co viděla, byly hromady vlhkých pokrývek, které byly jedinou odpovědí dostavníkové společnosti na chladný noční vzduch a čerstvé ranní povětří. „Poslyš, nemyslíš, že by se jeden k druhému měli, že ne?“ řekla.

Haštal, zabalený až po bradu do několika vrstev přikrývek, nejdřív nesrozumitelně zabručel, ale pak řekl: „Myslím, že ji opravdu obdivuje. Vždycky se mi zdálo, že mu v její přítomnosti trochu tuhne jazyk, víc ti neřeknu.“

~~~

Tohle musí být romantická situace, pomyslela si Gustýna. Nebyl to sice takový románek, jaký každý týden popisovala Jasmína Česalová-Květovonná, ale byl mnohem skutečnější a velmi, velmi zvláštní.

„Víte, že po válce byli orkové honěni a loveni jako zvěř? Všichni, včetně dětí?“ řekl Sráž.

Takové věci lidé v romantických situacích obvykle neříkají, pomyslela si Gustýna. Ale i tak romantická je, dodala sama pro sebe.

„Jenže lidé k tomu byli prakticky přinuceni,“ odpověděla mu. „I oni měli děti, chápeš?“ Měla bych mu snad říci o magickém zrcadle? zauvažovala. Vylepšila bych tím něco? Nebo zhoršila?

„Byly to velmi zlé časy,“ řekl Sráž.

„No, podívej se na to takhle,“ začala Gustýna ze široka. „Většina lidí, kteří v dnešní době hovoří o orcích, prakticky neví, o čem mluví, ale jediný ork, se kterým se kdy v životě setkají, budeš ty. Vyrábíš nádherné svíce. Trénuješ fotbalový tým. To bude znamenat mnoho. Ukážeš jim, že orkové nechodí sem a tam a netrhají lidem hlavy. To bude něco, na co budeš moci být pyšný.“

„Víte, upřímně vám musím říci, že když uvažuji o množství síly, která by vyvinula dostatečný kroutivý moment potřebný k tomu, aby byla člověku ukroucena hlava proti vůli jejího majitele, jsem poněkud ohromen. Ale to jen teď, když sedím tady s vámi. Proto jsem chtěl tenkrát utéct nahoru do kopců. Myslím, že právě tak se nám podařilo přežít. Když se nebudete držet co nejdále od lidí, zemřete.“

„Ano, řekla bych, že je to velmi dobrý argument,“ souhlasila Gustýna, „ale myslím, že by sis to měl prozatím nechat pro sebe.“ Všimla si vyděšené sovy, kterou na okamžik ozářily kočárové svítilny.

Pak řekla, s očima upřenýma přímo před sebe: „To s tou básní…“

„Jak jste to věděla, slečno Gustýno?“ odpověděl Sráž.

„Mluvil jsi tam hodně o laskavosti.“ Odkašlala si. „A myslím, že za těchto okolností stačí ‚Gustýno‘.“

„Byla jsi ke mně laskavá,“ řekl Sráž. „Jsi laskavá ke každému.“

Gustýna rychle vypudila z mysli obraz pana Šikézy a řekla: „Ne, to nejsem, na všechny pořád jen křičím.“

„Ano, ale to je pro jejich vlastní dobro.“

„Co teď budeme dělat?“ povzdechla si Gustýna.

„To si opravdu nedokážu ani představit. Ale mohl bych ti říct něco nesmírně zajímavého o lodích?“

To sice nebylo přesně to, co Gustýna čekala, ale tak nějak to byl přesně stoprocentní Sráž. „Prosím, řekni mi tu zajímavou věc o lodích,“ přikývla.

„Zajímavá věc na lodích je mimo jiné ta, že když se dvě lodi potkají na moři a jsou velmi blízko, musí být kapitáni strašně opatrní, zvláště když je moře klidné. Lodi mají totiž tendenci do sebe narazit.“

„Protože třeba fouká vítr a tak?“ zeptala se Gustýna a myslela si: Teoreticky je to situace z romantického příběhu a já se naučím něco o lodích. Jasmína Česalová-Květovonná nikdy ve svých románech lodi nepoužívá. Asi nemají dost háčkovaných doplňků.

„Ne,“ potřásl hlavou Sráž. „Ve skutečnosti je to tak, abych to řekl jednoduše, že každá loď z jedné strany chrání tu druhou před účinkem bočních vln, a tahle nepatrná změna vnějších sil způsobí, že do sebe nakonec narazí, aniž si to uvědomují.“

„Oh! To je metafora?“ řekla Gustýna s úlevou. „Ty si myslíš, že nás k sobě prostě přistrčily okolnosti.“

„Ano, tak nějak to je,“ souhlasil Sráž. Zakývali se, protože dostavník v tom okamžiku vjel do zvláště hlubokého výmolu na cestě…

„Takže když nic neuděláme, budeme se pořád přibližovat?“

„Ano,“ přikývl Sráž.

Dostavník znovu poskočil a zaskřípěl, ale Gustýna měla pocit, že se pohybuje po velmi tenkém ledě. Velmi nerada by řekla něco špatného.

„Vzpomínáš, jak Hašt řekl, že jsem zemřel?“ pokračoval Sráž. „Tak to byla pravda. Nejspíš. Lady mi řekla, že jsme byli vyrobeni pro Zlého vládce ze skřetů. Udělali to Igorové. A ti do nás vložili něco velmi zvláštního. Je to taková naše část, která není tak docela naše. Říkali jí Malý bratr. Je zasunuta hluboko uvnitř, dokonale chráněna, jako kdybys s sebou měla neustále vlastní malou nemocnici. Vím, že mě velmi silně udeřili, ale Malý bratr mě udržel při životě a všechna poškození prostě spravil. Existují způsoby, jak orka zabít, ale není jich mnoho, a kdokoliv z lidí by to chtěl na živém orkovi vyzkoušet, ten by rozhodně neměl dost času zjistit, které to jsou. Dělá ti to nějaké starosti?“

„Ne, prakticky žádné,“ odpověděla Gustýna. „Já tomu vlastně nerozumím. Myslím si, že je mnohem důležitější prostě být tím, kým opravdu jsi.“

„Ne. Já si myslím, že bych neměl být tím, kým jsem, protože já jsem ork. Ale v tom směru mám jisté plány.“

Gustýna si znovu odkašlala. „To s těmi loďmi… stane se to hodně rychle?“

„Začíná to docela pomalu, ale ke konci už je to opravdu dost rychlé,“ odpověděl Sráž.

„Totiž,“ pokračovala Gustýna, „myslela jsem… nemůžu prostě odejít ze zaměstnání a jsou tady ty staré dámy, o které se starám a které navštěvuju, a ty budeš mít plné ruce práce s fotbalem…“

„Ano. Já si myslím, že bychom měli dělat ty věci, k nimž jsme určeni, a zítra je poslední den tréninku, což znamená, že je to vlastně už dnes,“ řekl Sráž.

„A já musím upéct spoustu koláčů.“

„Bude to pro nás oba velmi namáhavý a rušný den,“ řekl velmi vážně.

„To ano. Ehm, hm, vadilo by ti, kdybych řekla… v té tvé krásné básni… ten řádek ‚Krypta je místo úžasné, kde dech se zatají, však nedobré je opouštět ho po čaji,‘ tak to já tak docela –“

„Nelíbí se ti? Já vím,“ přisvědčil Sráž. „S tím veršem jsem byl opravdu velmi nespokojený.“

„To ne! Zbytečně! Je to opravdu překrásná báseň!“ vybuchla Gustýna a cítila vlnky na klidném moři.

~~~

Vycházejícímu slunci se podařilo vyhlédnout mezi mohutnými sloupy kouře, které neustále stoupaly z Ankh-Morporku, města měst, a hlásaly celému světu až po okraj vesmíru, že kouř znamená pokrok, nebo rozhodně alespoň to, že lidé hází různé věci do ohně. „Myslím, že budeme mít tolik práce, že nebudeme mít moc času na… sebe,“ řekla Gustýna.

„S tím souhlasím,“ přikývl Sráž. „Ponechat věci, jak jsou, bude rozhodně to nejmoudřejší, co můžeme udělat.“

~~~

Když dostavník projížděl Širokou cestou, cítila se Gustýna lehká jako vzduch a nebylo to jen nedostatkem spánku. To s těmi loďmi… vážně doufám, že si nemyslel, že je to všechno jen na posádce.

Když dorazili na místo, byl před Univerzitou, stejně jako včera, dav lidí, ale jak se zdálo, měl poněkud jiné složení. Lidé zírali na ni a na Sráže a ve způsobu, jakým se na ně dívali, bylo něco nedobrého.

Natáhla se ke kopci pokrývek, v němž se ukrýval Haštal. Předstírala, že neslyší dívčí chichotání, a řekla: „Hašte, mohl by ses, hm, podívat na tohle? Myslím, že by mohly být nějaké potíže.“

Haštal, opravdu velmi rozcuchaný, vystrčil hlavu a řekl: „Hmm, taky se mi zdá. Vezmeme to raději zadem.“

„Mohli bychom zůstat ve voze a vystoupit až na Poštovním dvoře,“ navrhovala Gustýna.

„To ne,“ zavrtěl Haštal hlavou. „Nic špatného jsme neudělali.“

Když slézali z dostavníku, obrátil se jakýsi malý chlapec ke Srážovi a řekl: „Vy jste ork, pane?“

„Ano,“ odpověděl mu Sráž a pomáhal Gustýně na zem, „já jsem ork.“

„Teda! A už jste někomu ukroutil hlavu?“

„To asi ne. Něco takového bych si rozhodně pamatoval,“ usmál se na něj Sráž.

To sice nevyvolalo přímo aplaus, ale mezi přihlížejícími to vzbudilo jisté projevy souhlasu. To ten jeho hlas, pomyslela si Gustýna. Mluví snad ještě vznešeněji než mág. Nikdo by si nedokázal představit takový hlas a k němu ruce, které kroutí něčí hlavou.

V tom okamžiku se otevřela zadní brána a z ní spěšně vyšel Rozšafín Ctibum. „Viděli jsme vás z Velké síně,“ volal a chytil Sráže za rukáv. „Pospěšte si! Kde jste všichni byli?“

„Museli jsme si zajet do Sto Lat,“ odpověděl Haštal.

„Za obchodem,“ doplnila Julie.

„Soukromým,“ pospíšila si Gustýna a její pohled upozornil Rozšafína, že jakékoliv dotazy by mohly být nebezpečné. „Děje se snad něco?“

„Dnes ráno byla v novinách taková věc… Nebyly to právě nejpříjemnější okamžiky,“ odpověděl Rozšafín a odvedl je do relativního bezpečí podzemí.

„Co? Psali tam snad něco ošklivého o panu Srážovi?“ zeptal se Haštal.

„Ne tak docela,“ potřásl hlavou Rozšafín. „Zhruba o půlnoci zabušil na bránu Univerzity osobně vydavatel Komety, který přišel navštívit arcikancléře. Zajímal se především o vás a chtěl vědět všechno,“ řekl Srážovi přímo do očí.

„Vsadila bych se, že tím, kdo jim to řekl, byl ten zatracený Šikéza,“ zavrčela Gustýna. „Co udělali?“

„No, podívejte, tedy, není to dlouho, co tady byly všechny ty trable s Medúzou v Hlídce,“ začal Rozšafín trochu ze široka.

„Ale to jste přece vy, mágové, vyřešili.“

„Jo, jenže nikomu se nelíbí, když se změní v kámen, i když je to jenom na půl hodiny,“ povzdechl si Rozšafín. „Kometa tentokrát odvedla celkem dobrý kus práce. Byli dost ohleduplní, takže to, podle mě, není až tak špatné. Citovali arcikancléře, který řekl, že pan Sráž je těžce pracující člen kolektivu univerzitních zaměstnanců a že rozhodně nedošlo k jedinému incidentu, při kterém by byla někomu utržena noha.“

„A oni to tak vytiskli?“ ujišťovala se Gustýna s očima navrch hlavy.

„Jestli je čtete, tak víte, jak to v novinách chodí,“ prohlásil Rozšafín. „Vážně bych řekl, že si v redakci myslí, že je jejich povinností uklidňovat lidi tím, že nejdřív vysvětlí, proč by se měli vážně vzrušovat a dělat si veliké starosti.“

„Aha, já vím, že to tak dělají,“ přikývla Gustýna. „Jak by si lidé dělali starosti, kdyby jim nejdřív někdo neřekl, proč a jak velké si je mají dělat?“

„Okamžik,“ přerušil ji Rozšafín, „tak zlé to zase nebylo, jenže tu zprávu převzalo ještě několik dalších listů, a skutečnost se začala tak trochu… přizpůsobovat. Tazatel napsal, že Sráž trénuje fotbalový tým.“

„To je pravda,“ přikývla Gustýna.

„No, ve skutečnosti jsem to já. Jen jsem ho pověřil v té věci zastupováním. Doufám, že je to tak chápáno? No, každopádně o tom uveřejnili kreslený vtip.“

Gustýna si zakryla rukou oči. Nenáviděla kreslené novinové vtipy. „Bylo to orčí fotbalové mužstvo?“ nadhodila.

Pohled, který na ni Rozšafín Ctibum po těch slovech vrhl, byl téměř obdivný. „Bylo,“ přikývl. „A uveřejnili článek o tom, že by měly být položeny důležité otázky ohledně Vetinariho zásad otevřených dveří, ale současně zdůraznili, že povídačky o tom, jak musí být pan Sráž neustále přikován v řetězech, jsou velmi pravděpodobně nesmysl.“

„A co Pakrácká polnice?“ zajímala se Gustýna. „Ti nikdy nenapíšou nic, když v tom neteče krev a nefiguruje alespoň jedna odporná vražda.“ Odmlčela se, a pak dodala: „Nebo pár obrázků dívek v minimu textilií.“

„To je fakt,“ souhlasil Rozšafín. „Tentokrát tam byl dost zrnitý obrázek mladé dámy s obrovskými melouny.“

„To jako myslíte…“ začal poněkud nejistě Haštal.

„Ne, byly to vážně jen obrovské melouny. Ty zelené. Trochu hrbolaté. Dostala za jejich vypěstování nějakou cenu, ale v textu pod obrázkem říká, že teď, když ví, že do města přicházejí orkové, má strach a bude se jí špatně usínat.“

„Bude s tím lord Vetinari něco dělat?“

„Nic takového jsem neslyšel,“ zavrtěl Rozšafín hlavou. „Aha, ano, a Tvůj glanc chce s panem Srážem udělat rozhovor. Takový ten, co mu říkají ‚Můj životní styl‘.“ Poslední tři slova vyslovil tak, jako kdyby si je snažil udržet alespoň na délku paže od těla.

„Přišli muži na trénink?“ zeptal se Sráž nevzrušeně.

„No jistě! Zem duní!“

„Takže my teď půjdeme a budeme je trénovat,“ pokračoval Sráž. „Žádný strach, já nikomu hlavu neutrhnu.“

„Ne, jen žádné žertíky,“ obrátila se k němu Gustýna. „Mám strach, že by to mohlo být opravdu moc ošklivé.“

„Víme, že se s týmy něco děje,“ navázal Rozšafín. „A v noci došlo ve městě k celé řadě rvaček.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomu, kdo proti nám bude hrát.“ Rozšafín Ctibum se zastavil a změřil si Sráže od hlavy k patě. „Velitel Elánius se vrátil do města a rád by vás zavřel,“ dodával. „Jen do ochranné vazby, samozřejmě.“

„Tím myslíte, že by ho uklidil někam, kde by ho nenašli?“ ujišťovala se Gustýna.

„Řekl bych, že pravděpodobnost, že by dav vnikl do Pseudopolského dvora, je velmi nízká,“ přikývl Rozšafín.

„Jenže ho chcete zavřít. Tak to prostě bude. Bude pod zámkem a policajti mluví jako všichni ostatní. Ork bude zavřený ve vězení, a když lidi nebudou vědět proč, tak si to vymyslí, protože lidé už jsou takoví. Nemůžete něco udělat vy, mágové?“

„Samozřejmě,“ přikývl Rozšafín. „Můžeme udělat prakticky cokoliv, ale nedokážeme změnit lidskou mysl. Nemůžeme je okouzlit tak, aby mysleli logicky. Věřte mi, že kdyby to bylo možné, udělali bychom to už dávno. Můžeme pomocí magie lidem zabránit ve válčení, ale co pak musíme udělat? Dál je držet pod magickým vlivem, aby zase válčit nezačali. Museli bychom neustále používat magii, aby nebyli hloupí. A kde by to všechno skončilo? Takže si dáváme velký pozor, aby to vůbec nezačalo. Proto je tady univerzita. Právě to přesně děláme. Musíme posedávat kolem a nedělat nic, kvůli těm stovkám případů z minulosti, kdy se potvrdilo a dokázalo, že jakmile se jednou dostanete dál než za tu jednoduchou magii typu abrakadabra, hej, presto! nebo proměňování holubů na pingpongové míčky a naopak, naděláte si mnohem více problémů, než kolik jich vyřešíte. Bylo dost špatné, když jsme zjistili, že v podkroví se nám uhnízdily pingpongové míčky.“

„Pingpongové míčky hnízdí?“ zeptal se Hašt.

„Nechci o tom mluvit,“ prohlásil Rozšafín nakysle.

„Pamatuju si, jak jeden z vás, gentlemani, dostal v noci hlad a pronesl zaříkadlo, které mu mělo přikouzlit pečený brambor,“ ozvala se najednou Gustýna.

Rozšafín se otřásl. „To byl kvestor,“ přikývl. „On měl vážně velké potíže, když se jednalo o desetinnou čárku.“

„Pamatuju si všechna ta kolečka,“ pokračovala Gustýna, která se při pohledu na Ctibumovy očividné rozpaky docela bavila. „Trvalo celé dny, než se většinu brambor podařilo vyvézt. Slyšela jsem, že jste krmili každého žebráka ve městě a každou prasečí farmu až do Sto Lat. Celé týdny!“

Rozšafín Ctibum ze sebe vyrazil jakýsi nesouhlasný zvuk. „Dobrá, prosím, to je jeden z těch případů, který názorně ukazuje, jak nesmírně musíme být opatrní.“

„Ale zítra se bude i tak hrát zápas a já bych rád dokončil svůj tréninkový program,“ přerušil ho Sráž.

„Hm, máme tady ale ještě jeden problém. Víte, že lord Vetinari propůjčil ke konání turnaje Hippo? Dobrá, některá mužstva tam trénují právě teď. Znáte to, chtějí si tak nějak zakopat. Ale při tom všem jde vlastně jen o jedno: kdo bude hrát s Nevídanými Akademiky.“

„Ale to je přece na druhé straně města!“ podivila se Gustýna.

„Velitel Elánius řekl, že Hlídka nám zajistí doprovod,“ dodával Rozšafín. „Jen tak, kvůli ochraně.“

„Čí ochraně?“ ušklíbla se Gustýna, „Každý přece vidí, co se tady děje? Lidé budou považovat pana Sráže za problém.“

„Ale běžte, to je jen legrace, při každé hře občas někdo ztratí hlavu,“ ozval se hlas těsně za Gustýnou. Poznala ten hlas a musela bohužel říci, že jí vždycky připadal, jako kdyby se jí snažil strčit ruku pod blůzku.

„Pepe? Co tady, k čertu, děláš?“

„A jak jste se dostal dovnitř?“ dodával Rozšafín Ctibum. „Hlídka má celé tohle místo obklíčené!“

Pepe se na něj ani nepodíval. „A ty jsi kdo, ty chytráku?“

„Já zajišťuju běh téhle Univerzity!“

„Tak na tvým místě bych se dal do běhu a běžel bych někam hodně daleko, protože tady nejseš vůbec nic platnej!“

„No, co to… vy tuhle osobu znáte, slečno Gustýno?“ dotazoval se Rozšafín.

„Ehm, ano. On je… ehm, on navrhuje oblečení.“

„Jsem módní návrhář,“ zamračil se Pepe. „Já dokážu se šatama věci, vo kterejch bys nevěřil, že sou možný,“ prohlásil.

„Tak tomuhle bych věřil,“ ozval se Haštal.

„A vím taky pár věcí o srocení lidůch a vzbouřenejch davech.“

Gustýnu najednou něco napadlo, a rychle pošeptala rozzuřenému Rozšafínovi do ucha: „Je to velké zvíře v trpasličích kruzích, pane. Zná spoustu vlivných lidí.“

„To já taky,“ odsekl jí Rozšafín. „Abych řekl pravdu, sám jsem jedním z nich. Ale včera jsem musel vést trénink osobně a já si přeci nemůžu pamatovat všechny ty věci, které si pan Sráž vymyslel, takže jsem je nechal klusat na místě. Hm, nemyslím, že by to bylo nějak zvlášť užitečné.“

„Začíná to být ošklivé,“ řekl Haštal. „Já tohle město znám. Půjdu a zkontroluju si pár věcí. Myslím, že v téhle chvíli mě nijak zvlášť nepotřebujete.“

„Já ano,“ špitla Julie.

Haštal zaváhal, ale Sráž mu vysvětlil, jak takové situace řešit. Natáhl ruku, a když procházel dveřmi, poslal jí vzdušný polibek.

„Vidělas to?“ obrátila se Julie nadšeně ke Gustýně. „On na mě fouknul!“

Gustýna se podívala na Pepeho, který obrátil oči k nebi tak vysoko, že mu bylo vidět jen bělma – i když je měl prakticky červená.

O malou chvilku později už většina členů mužstva NU klusala městem k Hippu a Julie s Gustýnou se jim držely v patách jako děti za cirkusem. Z několika míst, která si vybrali na tichou cigaretu, vystoupilo asi půl tuctu členů Hlídky a přidalo se k nim. Všichni dělali, jako kdyby měli náhodou stejnou cestu.

Haštal měl pravdu, pomyslela si Gustýna. Začíná to být ošklivé.

~~~

Haštal nedošel nijak daleko, když mu onen smysl, který má většina lidí žijících na ulicích velkých měst, sdělil, že ho někdo sleduje. Rychle proběhl několika úzkými uličkami a pak čekal na následujícím rohu, aby se podíval na toho, kdo mu jde v patách… ale nikdo se neobjevil. Ulička za ním byla prázdná až k poslední širší ulici. Uvědomil si to přesně v té chvíli, kdy mu někdo přitiskl na krk něco, co ze všeho nejvíc vnímal jako nůž.

„Sakra, že to ale v jednom vyvolává vzpomínky na starý časy, to ti povim,“ ozval se tichý hlas. „Řek bych, že si v techdle místech eště pamatuju i ty nejzapadlejší uličky.“

„Já tě znám, ty seš Pepe, že jo? A seš trpaslík?“ řekl Haštal a snažil se neotáčet.

„Něco jako trpaslík,“ odpověděl Pepe.

„Ale já s tebou přece nemám žádnej spor ani účty, nebo jo?“ nadhodil Haštal.

Na okraji Haštova zorného pole se objevilo něco malého a lesklého. „Vzorkový kousek měsíčního stříbra,“ řekl Pepeho hlas. „To bych udělal větší škodu s rozbitou flaškou od šampaňskýho, a že sem to mockrát dokázal, to mi teda věř. Neohrožoval bych kluka, jako seš ty, nožem, ne když vim, jak na tobě ta křehulka visí. Jak se zdá, je s tebou fakticky šťastná a já bych byl moc rád, kdyby taky šťastná zůstala.“

„Něco se děje na ulici,“ oznámil mu Haštal.

„Cože? Na celý ulici? To vypadá na pěknou srandu.“

„Něco se nějak zvrtlo, že jo?“ řekl Haštal.

Teprve teď Pepe postoupil tak, aby na něj Haštal viděl. „Hele, to vůbec nejni můj problém,“ ušklíbl se. „Ale jedou v tom určitý lidi, který prostě nemám rád. Už jsem jich viděl spoustu, těch libovejch frajerů, špinavejch rváčů a tupejch surovců, a mám jich tak akorát po krk. Jestli se chceš naučit něco vo tvrdým sportu a taky rychle utíkat, musíš se narodit tady v těch místech a mít přitom voko pro módu, talent pro návrhářství a pár podobných věciček. Lord Vetinari to všechno pochopil špatně. Myslel si, že ovládne fotbal, ale vono to nefunguje. Pochop, to nejni jako s Cechem zlodějů. Cech zlodějů – to je brnkačka. Protože Cech zlodějů je vorganizovanej. Jenže fotbal organizovanej nejni. To, že vyhrál nad kapitánama, neznamená, že se za ně všichni ostatní poslušně postavěj do řady. Včera v noci se to v celým městě rvalo. Ti tví kamarádíčkové s jejich novým lesklým balónem a novejma vlněnejma trikama dostanou zejtra vošklivou nakládačku. Co nakládačku, budou to faktický jatka.“

„Myslel jsem, že seš akorát někdo, kdo vyrábí šaty?“ podíval se na něj Haštal užasle.

„Akorát. Někdo. Kdo. Vyrábí. Šaty. Akorát někdo? Já nejsem akorát někdo, já jsem Pepe a já šaty nevyrábím, ale navrhuju, tvořím úžasný umělecký kreace, který jen náhodou uvnitř potřebujou tělo, aby se předvedly, protože by je každej měl vidět. Šaty vyrábějí krejčí a švadleny. Já formuju historii! Už jsi slyšel o mikroužkový zbroji?“

„Vim vo ní, jo,“ přikývl Haštal.

„Výborně,“ přikývl Pepe. „Tak a dál: Cos vo mikroužkový zbroji slyšel?“

„Teda… že nedře…“

„No, vona má ještě jedno nebo dvě další malý tajemství…“ řekl Pepe. „Podívej, já osobně nemůžu říct, že bych měl mágy nějak zvlášť v lásce. Jsou vlezlí. Všude strkaj nos, rypáci rypákovští. Ale to zejtra tam nebude hra, to bude válka. Znáš nějakýho chlápka jménem Tóny? Tóny Křivák?“

Haštalovi pokleslo srdce. „Co ten s tím má co společnýho?“

„Jen jsem zaslech to méno, ale řek bych, že podobný týpky znám. Lord Vetinari udělal, co chtěl. Rozbil fotbal jako takovej, ale to znamená, že po něm zůstala spousta vostrejch střepů, jestli chápeš, co tim myslim.“

„Zítra tam bude i Hlídka,“ řekl Haštal.

„Cože? Co to má znamenat? Takovej pouliční týpek jako ty a vypadá to, jako že budeš rád, že někde bude zrovna Hlídka?“

„Bude tam spousta lidí, který se přijdou podívat.“

„Jasně, nebude to sranda?“ přikyvoval spokojeně Pepe. „A víš, že v tomhle městě je spousta lidí, který by se přišli podívat i na popravu a eště by přitom zvedali nad hlavu svý děti, aby na to líp viděly? Takže já ti řeknu, co udělám. Něco ti dám. A je to pěkně vostrý, i když to nejni zbraň. Poslední věc, vo kterou bys zejtra stál, je, aby někdo vyrukoval se zbraněma. Dám ti to proto, že seš koneckonců přece jenom kluk Davida Nejspíše.“

„Já nehraju,“ odpověděl Haštal. „Slíbil jsem to svý mámě.“

„Tak tys to slíbil svý mámě?“ řekl Pepe. Ani v nejmenším se nepokoušel zastřít svoje znechucení. „A ty si myslíš, že je v tom nějakej rozdíl, jo? Držíš svou hvězdu v ruce, mladíku. Ty hrát budeš, to mi věř, takže já ti řeknu, co udělám. Přídeš za mnou k zadnímu vchodu do Hornodolu, promiň, že to řikám jen tak, v trpasličtině to zní mnohem líp, a nějak kolem půlnoci kopni do dveří. Můžeš si s sebou přivýst nějakýho kámoše, jestli chceš, ale dej si k sakru pozor, abys přišel.“

„A proč mám kopnout do dveří?“ zajímal se Haštal.

„Protože v každý ruce poneseš flašku tý nejlepší brandy. Neděkuj mně, nedělám to pro tebe. Chráním svý investice a svým způsobem to znamená chránit i ty tvoje. A teď už zmiz, mládenče. Už tak přídeš na trénink pozdě. A já? Já sem zatracenej génius!“

Když se Haštal vydal na další cestu, všiml si několika dalších členů Hlídky. Dokázali být zatraceně nepříjemní, když měli pocit, že je to potřeba, ale sám Elánius nenechal v Hlídce jediného policajta, který by nebyl i v těch nejužších uličkách jako doma. Hlídka byla nervózní.

~~~

Boukal většinou přespával v matčině sklepě, dokud ho nepronajala rodině trpaslíků, takže teď žil v mansardě pod střechou, kde se v létě pekl a v zimě mrznul. Boukal přežil, protože stěny byly izolovány silnou vrstvou stránek vytrhaných z celé škály populárně naučných časopisů, od známých, jako byly Luky a střelivo a Co nového ve známkách Slavoje Zálepky, přes Špendlíky, jak je neznáte, Dívky, úsměvy a podvazky, až po Stopaře golemů a Řezbářství dnes. Ty ovšem tvořily jenom tu nejhornější vrstvu. V sebeobraně proti živlům nalepil stránky ze starých vydání přes větší praskliny a díry ve střeše. Pokud Haštal věděl, Boukalovi nikdy nevydržel žádný z jeho koníčků, které se odrážely ve výběru časopisů, déle než týden, snad s výjimkou skládacích trojlistů ze středu časopisu Dívky, úsměvy a podvazky.

Paní Boukalová mu otevřela dveře a ukázala mu na schody s onou srdečnou pohostinností, kterou matky prokazují špatným přátelům, které jejich hodní synové sebrali někde na ulici. „Byl nemocnej,“ prohlásila, jako kdyby to byl spíš výraz zájmu než účasti.

Ukázalo se, že uvedenou skutečnost velmi podcenila. Jedno Boukalovo oko hrálo všemi barvami duhy a na tváři měl čerstvý rudý šrám. Než to Haštal zjistil, chvíli to trvalo, protože Boukal na něj neustále vykřikoval, ať jde pryč, ale protože vetché dveře byly uzavřeny jen kouskem provázku, stačilo, aby se o ně Haštal opřel ramenem, a byl uvnitř.

Haštal se díval na mládence, který se krčil v koutě svého nevyslovitelně ubohého lůžka, jako kdyby očekával, že ho každou chvíli někdo udeří. Haštal neměl Boukala rád. Boukala neměl rád nikdo. Bylo to prostě nemožné. Dokonce ani paní Boukalová, která by měla teoreticky projevit alespoň jakous takous náklonnost k vlastnímu synovi, neměla Boukala ráda. Byl od přírody nemilováníhodný. Bylo smutné, říci to právě takhle, ale Boukal, ať už prděl nebo ne, byl obdařen nepřekonatelným druhem odtažlivosti. Dokázal být den nebo dva okouzlující a úžasný, a pak náhle pronesl nějakou naprosto hloupou poznámku, nevhodný vtip nebo provedl něco nepochopitelného, a to okamžitě zlomilo celé kouzlo. Haštal se s ním ale scházel, protože v něm nejspíš viděl, co by z Haštala mohlo být, kdyby nebyl, abychom tak přesně řekli, sám sebou. Možná, že v každém mladíkovi byl v některém období jeho života kousek Boukala, ale v Boukalovi to nebyl jen kousek, tam to byl Boukal celý.

„Co se stalo?“ zeptal se Haštal.

„Ale, pendrek.“

„Já sem Haštal, Boukale. Vím, co to znamená, když se stane pendrek. Musíš s tím do nemocnice.“

„Je to ještě horší, než to vypadá,“ zasténal Boukal. Haštal se zamračil. „Seš fakticky tak pitomej? To říznutí máš sotva cenťák vod voka!“

„Byla to moje vina,“ protestoval Boukal. „Namích sem Tónyho.“

„Jó, je mi to úplně jasný, že to musela bejt tvoje vina,“ ušklíbl se Haštal.

„Kdes byl včera v noci?“ podíval se na něj Boukal jedním okem.

„To bys mi teda nevěřil.“

„Teda řeknu ti, to byl masakr, nic jinýho než masakr.“

„Z jistejch velmi vážnejch důvodů jsem musel strávit krátkej čas ve Sto Lat. Takže ve městě se to mydlilo, jo?“

„Kluby podepsaly ty nový fotbalový pravidla a existujou některý lidi, kterejm se to po čertech nelíbí.“

Haštal řekl: „Tóny?“ a znovu se podíval na živou rozšklebenou jizvu v Boukalově obličeji. Jo, to by tak mohlo bejt, že z toho byl Tóny nešťastnej.

Bylo výjimečně těžké cítit lítost s někým tak elementárně protivným, jako byl Boukal, ale právě proto, že se narodil s nápisem Kopněte mě do prdele vytetovaným na duši, nebyl důvod k tomu, dělat to. A vůbec už ne Boukalovi. Bylo to totéž, jako kdybyste trhali křidélka mouše.

„Není to jenom Tóny,“ potřásl hlavou Boukal. „Taky je v tom Zmatkin Volejnoha, Kuba Lžíce a Hasák.“

„Hasák?“ ujišťoval se Haštal.

„Jo, a taky pani Volejnohová.“

„Paní Volejnohová?“

„No, a Vilém Troglodysta, Harold Sukovec a kluci Hovězákovi.“

„Ti? Ale dyť my je nenávidíme! Tóny je nenávidí. Oni nenávidí Tónyho. Stačí šlápnout na jejich trávník, a ponesou tě domů v pytli.“

„No, víš, jak se to říká,“ zamračil se Boukal. „Nepřítel mého nepřítele je můj nepřítel.“

„Myslim, že to máš trošku popletené,“ řekl Haštal. „Ale vím, co tím myslíš.“

Haštal chvíli zíral do neurčita, protože byl úžasem bez sebe. Nositelé jmen z předchozího rozhovoru byli Ksichti. Měli výjimečný vliv ve světě mužstev, ale, a to bylo mnohem důležitější, i ve světě fanoušků. To oni ovládali skrumáž. Pepe měl pravdu. Vetinari si myslel, že mužstvům velí kapitáni, ale oni jim neveleli. Velela skrumáž a skrumáži veleli Ksichti.[36]

„Pro zítřejší den má být vybráno výjimečné mužstvo a z tyhle party se jich tam chce dostat co nejvíc,“ svěřil se mu Boukal.

„Jo, něco už sem zaslechl.“

„Chtějí ukázat Vetinarimu, co si o tom jeho novém fotbalu myslí.“

„Neslyšel jsem tam jméno Stolipnejch,“ podíval se na něj Haštal.

„Slyšel jsem, že je otec nechává prakticky večer co večer zpívat ve sboru,“ odpověděl Boukal.

„Kapitáni se podepsali,“ uvažoval Haštal nahlas, „takže by je to postavilo do moc špatnýho světla. Jenže o to se asi Tóny a jeho kamarádíčkové houby staraj, co?“ Naklonil se kupředu. „Na druhý straně, Vetinari má Hlídku, že jo? A znáš Hlídku. No, fakt je, že se mezi těma prevítama najde celá řada slušnejch existencí, když je potkáš každýho zvlášť, ale když se něco podělá a vystupujou úředně za město, vytáhnou velký, ale fakticky velký klacky a velký trolly a nijak zvlášť se nestaraj o to, koho praštěj, protože voni jsou Hlídka, což znamená, že je to legální. A když je vážně hodně namíchneš, klidně tě obviněj z toho, žes jim ty jejich pendreky poškodil vlastním ksichtem. A když už mluvíme o obličejích, řekni mi, ale přesně, jak došlo k tomu, žes sotva o dva cenťáky minul kandidaturu na bílou hůl?“

„Řek sem Tónymu, že si myslím, že to nejni dobrej nápad,“ odpověděl Boukal.

Haštal nedokázal skrýt překvapení. Taková odvaha byla Boukalovi naprosto cizí. „Dobrá, mohlo by bejt, žes měl štěstí v neštěstí, jak se řiká. Zůstaň tady hezky zalezlej a nedostaneš se do presu mezi starýho Sama a Tónyho.“

Umlkl, protože se ozvalo hlasité zašustění.

Od té doby, co Boukal lepil stránky svých oblíbených časopisů na stěny lepidlem z vody a mouky, stala se mansarda domovem mnoha skvěle živených myší a jedna z nich si právě v tomto okamžiku z neznámých důvodů prokousala cestu na svobodu skrze bujné poprsí loňské Miss duben, a tak jí vytvořila třetí bradavku. Teď z ní vyhlížela na Haštala a byl to pohled, který by přinutil lidi se slabším žaludkem zbavit se posledního jídla.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Boukal.

„Všechno, co můžu,“ odpověděl Haštal.

„Víš, že tě Tóny hledá, aby tě vodkrouhnul? Tebe a toho divnýho kluka.“

„Tónyho se nebojím,“ odpověděl Haštal. Jako prohlášení to bylo naprosto pravdivé. Necítil z Tónyho strach. Cítil smrtelnou hrůzu, která mu postupovala od temene hlavy až do prstů u nohou a nazpět, děs, který mu odkapával ze žeber jako tající sníh.

„Každej, kdo má trochu rozumu, se Tónyho bojí,“ zamračil se Boukal.

„Hele, Pšoukalmistře, já jsem Haštal Nejspíš!“

„Myslim, že budeš potřebovat vo hodně víc než to.“

~~~

Budu potřebovat mnohem víc než to, pomyslel si Haštal, který se rychle přesouval ulicemi města. Když věděl dokonce i Pepe, že se něco chystá, pak to bude rozhodně vědět i starý Sam, ne? Hoplá.

Rychle přeběhl na zadní plošinu koňbusu a vyskočil na dlažbu dříve, než se k němu dostal průvodčí. Když tě nechytí přímo v koňbusu, tak už nemají šanci, a přestože byli vybaveni velkými lesklými sekáčky, aby odstrašili neplatící cestující, každý věděl, že za a) měli strach je použít, a za b) množství nepříjemností, které by je očekávalo v případě, že by sekáček doopravdy zaťali do některého z ctihodných občanů města a členů společnosti, by bylo takové, že je něco takového ani ve snu nenapadlo.

Proběhl úzkou uličkou do ulice U kotvy a ráhna, uviděl další koňbus, který se kodrcal tím správným směrem, naskočil na rozkývanou zadní plošinu a chytil se tyče. Tentokrát měl štěstí. Průvodčí se na něj dlouze zadíval, a když se nic nedělo, začal okázale dělat, že Haštala nevidí.

Ve chvíli, kdy dorazili na velkou křižovatku známou jako Pěticestí, byl už skoro na druhé straně města průměrnou rychlostí, která byla vyšší než hodně rychlá chůze, a za celou tu dobu skoro nemusel běžet. A to byl pro Haštala Nejspíše velmi uspokojivý výsledek, zvláště proto, že nikdy neběžel nikam, kam se mohl svézt.

A přímo před ním se zvedalo Hippo. Kdysi tady byla závodní dráha, pak ji ale přestěhovali na vzdálenější konec Ankhu. Teď to byl jen obrovský prázdný prostor, jaký každé město potřebuje na trhy, jarmarky, nějakou tu rebélii a, samozřejmě, čím dál tím populárnější bleší trhy, které využívali především ti lidé, kteří si chtěli a byli ochotni koupit nazpět svůj majetek.

I teď tady bylo plno, ale na celé ploše byste nenašli jediný kradený rýč. Všude se pohybovali lidé, kteří kopali do míčů. Haštal se poněkud uvolnil. O kousek dál bylo vidět špičaté klobouky, a jak se zdálo, nikdo nikoho nevraždil.

„Těbuch, kámo, jak to de?“

Sklopil o něco pohled. „Tě zdravím, Píco! A co ty?“

„Hm, poslyš, slyšel jsem, že jsi nějak spojenej s Nevídanými Akademiky?“ odpověděl otázkou Kolík Aťsepicnu, jeden z nejpodnikavějších, ale přitom nevysvětlitelně jeden z nejneúspěšnějších obchodníků města.

„Neříkej mi, žes sem přišel prodávat masový koláče?“

„Takhle datli,“ ušklíbl se mazaně Kolík. „Na to je tady dneska strašlivý množství amatérů. A navíc, moje koláče nejsou jen tak něco uplácanýho z kdovíjakejch zbytků pro smečku ožralejch fotbalovejch fanoušků.“

„Takže tvoje koláče jsou pro –?“ Haštal nechal otázku viset ve vzduchu jako provaz se smyčkou na konci.

„A vůbec, masové koláče už jsou hudbou včerejška,“ pokračoval Kolík s pohrdavým výrazem. „Já jsem se pustil do obchodování s fotbalovými suvenýry a pamětihodnostmi.“

„A to má bejt jako co?“

„Jako skutečně pravé dresy fotbalových mužstev podepsané jejich nositelem a takové věcičky. Hele, koukni na tohle.“ Kolík zvedl z velkého podnosu, který měl pověšený kolem krku, menší verzi toho, jak by vypadal jeden z těch nových Bummpin! Bummpin! míčů, kdyby byl o polovinu menší a někdo ho špatně vyřezal ze dřeva. „Vidíš ty bílý kousky? Ty jsou tam proto, aby se měla mužstva kam podepsat!“

„A ty si je chceš dát podepsat, jo?“

„Teda… to ne… víš, myslel jsem si, že to by si lidi nejraději obstarali sami. Takový ten osobní dotek, víš, co tím myslím?“

„Takže jsou to jenom omalované dřevěné koule a nic víc?“ ujišťoval se Haštal.

„Ale jsou autentický!“ ohradil se Kolík. „Zrovna jako ty trika. Chceš jedno? Pro tebe pět toláčů, a ať se picnu, estli na tom vydělám jedinej cent!“ Vytáhl dosti ubohý kousek červené bavlněné látky a lákavým gestem s ním zamával ve vzduchu.

„Co je to?“

„To jsou přeci barvy tvýho mužstva, ne?“

„Dvě velký žlutý U na prsou?“ zamračil se Haštal. „To je špatně! Ten náš má malý propletený na levý straně, jako se nosí odznak. Je to fakt stylový.“

„No, vždyť je to skoro to samý,“ mávnul Kolík ledabyle rukou. „Toho si nikdo nevšimne. A musím udržet cenu dole, už kvůlivá dětem.“

Naklonil se k Haštalovi. „Moh bys mi něco říct o zítřejší hře, Hašte? Všecko ukazuje na to, že týmy dávají dohromady pěkně tvrdou skvadru. Zdá se, že tentokrát Vetinari zjistí, že vždycky nemusí být po jeho, co?“

„Sehrajeme s nima dobrou hru, uvidíš,“ řekl Haštal.

„Výborně! Mužstvo, kde hraje Nejspíš, nemůže prohrát.“

„Já jen pomáhám vokolo. Nehraju. Slíbil jsem to svý mámě, když táta umřel.“

Kolík se rozhlédl po zaplněné ploše starého Hippa. Jak se zdálo, teď měl na mysli něco jiného než touhu po dalším tolaru. „Co se stane, když ta vaše parta prohraje?“

„Vždyť je to jenom hra,“ odpověděl Haštal.

„To jo, ale Vetinari si na ní tentokrát založil svou pověst.“

„Je to hra. Jedna strana vyhraje, druhá prohraje. Prostě hra.“

„Jenže spousta lidí takhle neuvažuje,“ řekl Kolík Aťsepicnu. „Věci vždycky hrajou na ruku Vetinarimu, vždycky to pro něj dobře dopadne,“ pokračoval a soustředěně se rozhlížel po obloze. „A v tom je ta magie, chápeš? Všichni si myslí, že má vždycky pravdu a vždycky dosáhne svého. Co si myslíš, že se stane, když se teď ukáže, že pravdu neměl?“

„Je to jenom hra, Píco, jenom hra… tak nashle.“ Hašt se vydal na další cestu. Lidé stavěli podél jedné strany arény řady dřevěných stánků, a protože to byl Ankh-Morpork, město, kde stačilo, aby se na ulici dali do řeči více než dva lidé, a zůstala stát tisícovka dalších, kteří se zajímali proč, hemžil se prostor Hippa lidmi.

Byl tam i Rozšafín Ctibum, který seděl u dlouhého stolu s některými z fotbalových kapitánů. Aha, ano, Výbor pro pravidla. O tom se mluvilo. I když byla pravidla zaznamenána písemně a polovina z nich byla starých jako hra sama, bylo tady několik věcí, které bylo třeba zcela přesně vyjasnit. Haštal dorazil na místo v okamžiku, kdy Rozšafín říkal: „V nové hře nesmí nastat situace, kdy by se několik nepřátelských hráčů zdržovalo kolem protivníkovy branky.“

„Ale to vždycky fungovalo,“ ozval se jeden z kapitánů.

„Ano, jenže míč teď létá. Jeden dobrý kop ho pošle přes polovinu celého Hippa. Jakmile si to někdo uvědomí, nemá brankář šanci.“

„Takže vy nám tady chcete říct,“ ozval se pan Stolipný, který více méně vystupoval jako mluvčí kapitánů, „že když má hráč mužstva B dát gól, musí před ním být alespoň dva hráči z mužstva A?“

„Ano, to je skoro přesné,“ přikývl Rozšafín poněkud škrobeně, „ale jeden z nich je brankář.“

„A co se teda stane, když jeden z těch dvou proběhne kolem do pole dřív, než kopne do balónu?“

„Pak bude v postavení, kdy tak nějak vyběhl ze své strany, a to znamená mimo hru,“ odpověděl Rozšafín.

„To spíš mimo vlastní smysly,“ ušklíbl se jeden z kapitánů. A protože to nemělo daleko k humoru, vzbudilo to smích. „Jestli je to tak, mohli bychom skončit se skupinou chlápků, kteří běhají jeden kolem druhého a pokoušejí se dostat ty ostatní chlápky do postavení proti pravidlům, a přitom by se prakticky žádný z nich nedostal z místa, není to tak?“

„No, my právě na tomhle pravidle trváme. Vyzkoušeli jsme si ho v praxi. Dovoluje to volný pohyb po hřišti. Při staré hře nebývalo neobvyklé, že si hráči přinesli oběd a nějaký ten výtisk Dívek, úsměvů a podvozků a pak jen v klidu čekali, až míč poletí kolem.“

„Těbůh, Hašte, tak jak to jde?“ Byl to Tóny a zjevil se přímo za Haštalem.

Dnes tady musí být snad tisícovka lidí, pomyslel si Haštal a myšlenky se mu hlavou pohybovaly pomalu a skoro šťastně. Spousta členů Hlídky. Jen odsud vidím alespoň dva. Tady si Tóny rozhodně nic netroufne, že?

No, ale na druhé straně by mohl, protože to byl právě Tóny. Stačilo, aby ta malá včelka, která mu bzučela někde v hlavě, v letu narazila do špatného místa, a on by vám klidně rozřezal obličej. Ano, a hned vedle stál Zmatkin Volejnoha se svou matkou a vypadali, jako když jdou na procházku.

„V poslední době jsem tě moc neviděl, Hašte,“ pokračoval Tóny. „Asi jsi měl napilno, co?“

„Já myslel, že se schováváš?“ odpověděl mu Haštal zoufale.

„No, víš, jak se to říká. Dříve či později jsou všechny hříchy vodpuštěny.“

Ve tvém případě o hodně později, pomyslel si Haštal.

„Kromě toho,“ dodával Tóny, „Rozhodl jsem se, že začnu úplně znovu.“

„No ne, vážně?“

„Vodejdu ze skrumáže,“ sdělil mu Tóny. „Musím zapomenout na svý špatný způsoby. Je na čase se přizpůsobit, zapadnout.“

„To rád slyším,“ přikývl a čekal, kdy se objeví nůž.

„A proto jsem klíčovým hráčem Ankh-morporských Spojených mužstev.“ Nebyl to nůž, ale účinek byl prakticky stejný. „Jak se zdá, ten nápad jim vnuklo samo jeho lordstvo,“ pokračoval Tóny a neustále hovořil oním hladkým, přátelským tónem. „Je jasné, že si to žádný mužstvo nechce rozdat s těmi tvými mágy. Takže se pro tuhle příležitost sestavil úplně nový tým.“

„Myslel jsem, že ty nikdy nehraješ,“ prohlásil Haštal mdle.

„Samozřejmě, ale to bylo ještě za starejch špatnejch dnů, než se fotbal votevřel a poskytl tak větší pole působnosti snahám jedinců. Vidíš tohle tričko?“ dodával.

Haštal se podíval. Bylo mu celkem jedno, co měl ten člověk na sobě, stačilo, že tam vůbec stál.

„Bílý s modrým lemováním,“ pokračoval Tóny vesele. „Sou fakt epesní.“ Otočil se kolem dokola. Na zádech měl velkou, sytě modrou jedničku a nad ní jméno Antonín Křiváček. „To byl můj nápad. Fakt praktický. Viditelný už z dálky. Poznáme se i zezadu.“

„Řekla jsem vašim mágům, že byste to měli udělat stejně,“ řekla paní Volejnohová, jeden z nejobávanějších Ksichtů, která vždy s dokonale promyšlenou zlomyslností vládla nabroušeným deštníkem. Před paní Volejnohovou couvali i dospělí muži, jinak dospělí muži krváceli. Přesně to byste ještě potřebovali, pomyslel si Haštal. Abychom měli vlastní jména na zádech. Ušetřilo by vám to čas potřebný na pohled zepředu, než nám vrazíte kudlu pod lopatku.

„No, ale jsem já to… to. Nemám čas stát tady a vybavovat se s tebou celý den. Musím si promluvit s mužstvem. Musíme si společně promyslet taktiku.“

Bude tady sudí, pomyslel si Haštal. Bude tady Hlídka. Bude tady i lord Vetinari. Naneštěstí tady bude i Tóny Křivák a Sráž chce, abych mu dělal asistenta, a proto tady budu muset být i já. Jestli se to celé zvrtne, pak hřiště na Hippu bude to poslední místo, kde by měl člověk být, a právě tam já budu.

„A jestli přemejšlíš vo tom, kde je ta tvoje nudná myš, je támhle, s tou tlustou holkou. Co ty si vo mně vlastně fakticky myslíš?“

„Až doteďka sem si nemyslel nic, dokud si neřek tohle,“ odpověděl Haštal. „Ale teď už si myslím svý.“

„Jo, a mnohý pozdravení tomu orkovi,“ pokračoval spokojeně Tóny. „Škoda, že už je poslední.“

Pak trojice pokračovala v cestě, ale Haštal byl naštěstí dost rychlý, aby jim ustoupil z cesty dříve, než mu paní Volejnohová stačila deštníkem rozříznout nohu.

Musí najít Julii. Musí najít Sráže. Musí najít Gustýnu. Sehnat pomoc. Lístek na Čtyřiks.

Haštal nikdy nebojoval. Nikdy skutečně nebojoval. Samozřejmě že se stávalo, když byl ještě mladší, že byl zatažen do pouličních šarvátek, patřilo to k věci, držet krok s ostatními dětmi a svírat v ruce nějakou provizorní zbraň. Měl dar objevovat se zdánlivě všude, hodně křičel a pak se vrhal do nejrušnější vřavy, ale ve skutečnosti se nikdy přímé akce nezúčastnil. Mohl by jít za někým z Hlídky a říci jim… co? Že mu Tóny vyhrožoval? Tóny pořád někomu vyhrožoval. Jenže když došlo k potížím ve skrumáži, když se srazili fanouškové dvou nepřátelských týmů, vždycky tam byl les nohou, mezi které se mohl člověk vrhnout, a jednou, když už byl Haštal opravdu zoufalý, celá řada ramenou, po nichž přeskákal do bezpečí… Co si myslel? On tam prostě nebude. Nebude hrát. Slíbil to přeci své staré matce. Každý věděl, že to Haštal své staré matce slíbil. On sám by hrál hrozně rád, ale jeho staré matce by se to nelíbilo. Bylo to, jako kdyby mu jeho stará matička napsala omluvenku: „Drahý Tóny, nezabíjej dnes Haštala, protože mi slíbil, že nebude hrát.“

Zamrkal a setřásl se sebe pocit, že k němu už už letí hozený nůž, a zaslechl Srážův hlas, který právě říkal: „Jestli jsem slyšel o Tvém glancu? Samozřejmě.“ V malém hloučku tam stála Gustýna s Julií a Sráž s Julií a mírně ustaraná mladá dáma, která jednou rukou držela zápisník a druhou Julii. Byla tam i Julie, ale té bylo velmi těžké si všimnout, protože tam byla především sama Julie.

„Ona říká, že chce napsat článek,“ řekla Gustýna, která očividně číhala na každou novinářčinu chybu. „Jmenuje se slečna –“

„Róza,“ doplnila dívka. „Každý o vás mluví, pane Sráži. Odpověděl byste mi laskavě na několik otázek, prosím? Naši čtenáři jsou velmi moderní.“[37]

„Ano?“ odpověděl rozpačitě.

„Jaký je to pocit, být orkem, pane Sráži?“

„No, nejsem si jistý. Jaký je to pocit, být člověkem?“ odpověděl Sráž.

„Ovlivnily nějak vaše zkušenosti orka způsob, jakým budete hrát fotbal?“

„Já jsem v mužstvu jen jako náhradník. Mou hlavní rolí je funkce trenéra, a co se týče první části vaší otázky, abych řekl pravdu, až dosud jsem mnoho zkušeností jako ork neměl.“

„A mohu se zeptat… radíte jako trenér svým hráčům, aby trhali svým protivníkům hlavy?“

Gustýna otevřela ústa, ale Sráž odpověděl zcela vážně: „Ne, to by bylo proti pravidlům.“

„Podle toho, co jsem slyšela, vás považují za velmi schopného trenéra. Proč si myslíte, že tomu tak je?“

Navzdory očividné imbecilitě této otázky se Sráž hluboce zamyslel. „Každý musí uvážit, kde leží horizont možností,“ odpověděl po chvilce pomalu. „E pluribus unum, mnozí stávají se jediným celkem, ale stejně tak můžeme říci, že se jedno stává mnohým, ex uno multi, a samozřejmě, jak odvozuje Von Drachek v knize Výron a tok reality, budeme-li pečlivě uvažovat, může se jeden proměnit v mnohé v rozličných převlecích.“

Gustýna se podívala dívce do tváře. Ta se ani nepohnula, natož její tužka. Sráž se sám pro sebe usmál a pokračoval: „Nuže, pojďme to, neboť taková nastává situace, všechno posoudit ve světle letícího míče. Odkud přilétl, zajisté víme, ale kam dopadne, to je průběžně se měnící hlavolam, dokonce i když míč uvažujeme pouze ve čtyřrozměrném prostoru. A pak tady máme existenciální rébus, který se týká toho, kdo míč odrazil, protože on je tím, kdo udeřil a současně byl také udeřen. Míč tedy letí a všechny faktory jsou nevyhnutelně propojeny, jak ve svém díle Das Nichts des Wissens říká Herr Frgaal: ‚Ich kann mich nicht genau erinnern, aber es war so etwas wie eine Vanillehaltige süsse Nachspeisenbeigabe,‘ i když já osobně věřím, že v době, kdy to napsal, musel být na nějaké medikamentózní léčbě. Kdo je hybatel a kdo je hýbaný? Je-li dáno, že odpověď na tuto otázku můžeme získat jen prostřednictvím jejího uchopení v pojmech propojených, jak věřím, s vědomím transfinitiního prostoru, ukáže se zcela jasně, že mezi výslednými možnostmi je i ta, že míč dopadne ve stejném čase na všech místech nebo že zmizí beze zbytku, aby už nikdy nebyl nakopnut. Mou povinností je snížit tento metafyzický strop a poskytnout našim chlapcům alespoň jakž takž přijatelné paradigma, jako třeba, řekněme, nakopni ho přímo doprostřed, synu, a jestli se to vůbec brankáři podaří chytit, dá mu to fakt pěkně zahulit, takže na to ještě dlouho nezapomene.

Víte, zvláštní věc na fotbalu je, že to vlastně není o fotbale. Je to ta nejúžasnější mnohorozměrná filosofie, jakýsi extrakt toho, co doktor Oberpinder vyhlásil v knize Das Meer von Unvermeidlichkeit. Jsem si jist, že teď mi jistě řeknete,“ pokračoval, „co takhle 4-4-2, nebo snad dokonce 4-1-2-1-2, že? A moje odpověď na tuto otázku bude znít: že je tam pouze jeden. Tradičně říkáme, že je v mužstvu jedenáct hráčů, ale to jen proto, že naše vnímání je velmi nedokonalé. V pravdě jest tam hráč jediný, a proto bych řekl,“ krátce a tiše se zasmál, „nebo spíše přizpůsobil úryvek z knihy Brána klamu: nezáleží na tom, jestli vyhrajete, nebo prohrajete, pokud vsítíte většinu branek.“

Dívka sklopila oči ke svému poznámkovému bloku. „Mohl byste mi to říci nějak trochu jednodušeji?“

„Moc se omlouvám,“ řekl Sráž. „Myslel jsem si, že to jsem právě udělal.“

„A já si myslím, že to právě tak stačilo,“ řekla Gustýna a vzala dívku za paži.

„Ale já se ho ještě nezeptala na jeho oblíbenou lžíci,“ zakvílela.

Sráž si odkašlal. „A víte, docela bych přivítal zmínku o takové otázce, protože tady se nám nabízí velmi široké pole, ale řekl bych, že Velká bronzová lžíce z Cladhu, která vážila více než tunu, by rozhodně byla mým favoritem, i když rozhodně nesmíme zapomínat na sadu oněch lžiček, z nichž každá je menší než zrnko rýže a které vyřezal jakýsi neznámý génius pro konkubíny imperátora Whizina. Podle toho ale, co jsem slyšel, ty všechny byly nepochybně zastíněny proslulou lžící s hodinovým strojem, kterou navrhl Zatracený hlupec Johnson a která podle všeho dokázala zamíchat kávu tak rychle, že se šálek zvedl z talířku a narazil do stropu. Kdybych tak při tom mohl býti muškou na zdi, ale ne příliš blízko! Pravděpodobně méně známá je zpívající lžíce proslulého mnicha Li-Tin O’Wevidla, která dokázala při večeři bavit celý stůl svým zpěvem komických písní. Mezi další velké lžíce –“

„Tak to už vážně stačilo,“ řekla Gustýna a odtáhla dívku pro její vlastní dobro pryč.

„A on je vážně ork?“ podívala se na ni dívka.

„Každý to aspoň říká,“ odpověděla jí Gustýna.

„A byli všichni takoví? Myslela jsem si, že pro ně bylo nejdůležitější trhání hlav?“

„Víte, já si myslím, že se všichni dříve či později unaví, když dělají jedno a totéž.“

„Ale jak je možné, že vědí o všech těch lžících?“

„Věřte mi, že jestli někdo někdy napsal knihu Nejslavnější lžíce světa, pan Sráž ji jistě četl.“

Haštal slyšel nevýrazný dívčin hlas, když ji Gustýna téměř násilím odváděla pryč, nebo alespoň pryč od Sráže. „Vážně bych si hrozně chtěla popovídat s Lilií,“ říkala, když procházela kolem Julie, aniž na ni vrhla jediný pohled, „ale všichni říkají, že se někde ukrývá.“

Spěšně přešel dál a přitáhl zbylé dva k sobě. „Zítra dojde k vraždě,“ řekl. „Mágové nesměj používat magii a Ankh-morporský Spojený jsou složený z těch nejtvrdších a nejodpornějších lumpů a grázlů, kerý právě neseděj v Pakráci.“

„V tom případě se budeme muset přizpůsobit a změnit naši taktiku,“ řekl Sráž.

„Ty ses snad posra– zbláznil? Mluvím vo lidech, jako je třeba Tóny, Sráži, a von z nich ještě nemusí bejt ten nejhorší.“

„Ale všechno je jen otázkou taktiky. Člověk musí mít stejně tak respekt před silou, jako před slabostí, a dokonale využít všechny vědomosti,“ řekl Sráž.

„Poslouchej!“ zamračil se Haštal. „Na takovéhle věcičky nebude čas.“

„Pokud mohu citovat –“ začal Sráž.

„A já řikám, abys mě poslouchal! Znáš nějaký citace vod lidí, který byli bodnuti nožem do zad, a pak je někdo nakopal do kou –“ zarazil se, a pak pokračoval: „Nakopal do ledvin, když leželi na zemi, co? Protože to je přesně to, na co bys měl v téhle chvíli myslet.“

„Vždyť tam přece bude Hlídka,“ odpověděl Sráž.

„Jenže Hlídka vobvykle komplikovaný záležitosti vyřizuje tak, že prostě všechny přítomné položí na zem,“ řekl Haštal. „To celou situaci zjednodušuje.“

„Jsem si jist, že dokážeme porazit jakékoliv fotbalové mužstvo na světě,“ řekl mu Sráž konejšivě.

Haštal se rozhlédl kolem sebe a zoufale hledal někoho, kdo by mu pomohl. „Takhle to ale přece nefunguje! To už nemluvíme vo fotbale!“

„Ale já nechci, aby se někomu něco stalo,“ řekla Julie.

„Pak budeš ovšem muset zavřít voči,“ oznámil jí Haštal. „Sráži, myslíš si, že všechno bude tak pěkný a sportovní, protože právě tak byl novej fotbal navrženej, ale nezapomínej, že ho hrajou pořád ty samí lidi. Víš, co si myslim?“

„Náš táta řiká, že to nebude vypadat pro Vetinariho dobře, jestli Akademici prohrajou,“ řekla Julie.

„A von by byl rád, kdyby prohráli?“ zeptal se Haštal.

„No, řekla bych, že asi jo, jenže náš táta říká, že je mnohem lepší mít toho zatracenýho Vetinariho než většinu těch blbců, co tu byli před ním.“

To je proto, pomyslel si Haštal, že město funguje. Předtím, než přišel Vetinari, vládl ve městě příšerný zmatek a nepořádek, pak se toho chopil Patricij, aniž kdo věděl jak. Dokázal přinutit Hlídku, aby dokonale fungovala. Dokázal ukončit a srovnat i válku mezi trpaslíky a trolly. Nechával lidi, aby si dělali, co chtějí, pokud to ovšem bylo to, co chtěl on. A kromě toho, město bylo nabito lidmi a penězi. V Ankh-Morporku chtěl žít prostě každý. Bylo by vážně možné, že by teď Patricij padl jenom proto, že by se s tím novým fotbalem něco zvrtlo? Odpověď bohužel zní: Samozřejmě že ano – protože takoví už jsou lidé.

Haštal se o tom zmínil Gustýně, která právě odvedla zmatenou Rózu z dosahu dalšího Srážova filosofování. Podívala se na Haštala a řekla: „Myslíš, že o tom Vetinari ví?“

„Nevím,“ odpověděl jí Haštal. „Hele, je jistý, že má všude spoustu zvědů, špionů a informátorů, ale nejsem si jistej, že ti všichni věděj právě vo tomhle.“

„Nemyslíš, že by mu to měl někdo říct?“

Haštal se zasmál. „Co mi to tady povídáš? Že bysme měli zajít do paláce, dojít rovnou k Patricijovi a říct: ‚Teda, nezlobte se, pane, ale je tady pár věciček, který tak nějak unikly vaší pozornosti?‘“

„Přesně tak,“ přikývla Gustýna.

~~~

„Děkuji vám, Važuzle, to bude prozatím všechno,“ řekl Vetinari.

„Jistě, pane,“ přikývl sekretář. Uklonil se lady Margolottě a naprosto nehlučně vyplul z místnosti.

„Havelocku, chápu, že je Važuzel neobyčejně schopný, ale nemohu si pomoci, pořád mi připadá jako velmi podivný mužíček.“

„Víte, byl by to legrační starý svět, kdybychom byli všichni stejní, madam, i když musím připustit, že kdybychom byli všichni jako Važuzel, nebyl by ten svět zase tak veselý. Ale je mi oddaný a výjimečně důvěryhodný,“ řekl Vetinari.

„Hmm,“ okomentovala jeho odpověď Její Jasnost. „Má bohatý soukromý život?“

„Pokud vím, sbírá různé druhy kancelářských potřeb,“ usmál se téměř neznatelně Vetinari. „Občas jsem si říkal, že by možná svůj život změnil k lepšímu, kdyby potkal nějakou mladou dámu, která by byla ochotná obléci si velkou manilovou obálku.“

Stáli na balkóně před Oválnou kanceláří, který nabízel dokonalý výhled na střed města, zatímco sami vyhlížející byli prakticky neviditelní.

„Dohoda pokračuje?“ zeptal se Vetinari.

„Jistě,“ odpověděla lady. „Konečně mír mezi trolly a trpaslíky.“

Vetinari se usmál. „Výraz mír je všeobecně definován jako časový úsek odpočinku a přezbrojování před další válkou. Bylo třeba mnoha inhumací?“

„Havelocku, občas býváte až příliš přímočarý!“

„Omlouvám se, ale oba víme, že historický pokrok vyžaduje stejně tak řezníky, jako pastýře.“

„Nedošlo k žádným vraždám,“ řekla lady. Obrátila oči vzhůru. „Ale došlo bohužel k těžkému důlnímu neštěstí a k velmi neobvyklému sesuvu kamene. Jenže je tady pořád ještě ta záležitost Loko, kterou je třeba dořešit. Trpaslíci stále trvají na úplné likvidaci.“

„Kolik orků ještě existuje?“

„To nikdo neví. Sráž by je možná dokázal najít.“

„Nesmíme připustit genocidu,“ prohlásil Vetinari. „Historie zná cesty, jak se pak pomstít.“

„Jak se ukazuje, on pro nás bude velkým překvapením.“

„Taky jsem to tak pochopil. Podle hlášení, která dostávám, je vším tím, čím orkové nikdy nebyli.“

„Ale pod tím vším přesto zůstane orkem,“ upozornila ho lady.

„Tak by mě zajímalo, co všechno zůstává v každém jednom z nás?“ potřásl hlavou Vetinari.

„Víte, myslím si, že to od vás byl opravdu velký risk,“ řekla lady Margolotta.

„Madam, ujišťuji vás, že celé tohle město je jeden jediný velký risk.“

„A moc je hrou kouře a zrcadel,“ přikývla Její Jasnost a natáhla se pro svou sklenku s vínem.

„Zvláštní na tom je, že to mi velitel Elánius připomíná skoro každý den. Žádná policejní síla na světě by nedokázala dlouho vzdorovat rozzlobeným a odhodlaným občanům města. Trik spočívá v tom, nedovolit občanům, aby si to uvědomili. Ano?“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Ve škvíře se znovu objevil Važuzlův obličej. „Omlouvám se, že vás ruším, madam, pane, ale za současných okolností si myslím, že je to dobrý nápad.“ Povzdechl si. „Je to ta dáma s koláči.“

„Aha, slečna Motýlokvětá, pověstná vynálezkyně proslulého Oráčova koláče,“ přikývl Vetinari. Podíval se na lady. „A velká kamarádka pana Sráže.“

„Setkala jsem se s ní, Havelocku. Udělala mi kázání a pokárala mě.“

„Ano, to umí skvěle. Člověk se pak cítí, jako kdyby si dal příjemnou chladnou koupel. Uveďte ji, Važuzle.“

„Je s ní ještě jeden mladý muž. Poznal jsem jej, je to Haštal Nejspíš, syn toho známého fotbalisty Davida Nejspíše, a ta mladá dáma mi sdělila, že vám samozřejmě přinesla Oráčův koláč.“

„Vy přijmete nějaké neochutnané jídlo od člověka z ulice?“ zděsila se lady.

„Od tohoto občana rozhodně,“ přikývl Vetinari. „Tady neexistuje možnost, že by do něčeho přidala jed. Ne snad proto, že by si mě tak vážila, chápejte, ale proto, že si tak váží jídla. Neodcházejte. Myslím, že to budete považovat za… zajímavé.“

Když Gustýna překračovala práh Oválné kanceláře, byl koláč, který nesla, ještě teplý. Při pohledu na lady Margolottu téměř zkameněla, ale pak přeci jen zvítězila její zdravá přímočarost.

„Mám se uklánět?“ zeptala se.

„Ne, pokud to sama necítíte jako potřebu.“

„Přišli jsme vás varovat,“ přidal si Haštal.

„No ne,“ podíval se na něj Vetinari a pozvedl obočí.

„Ankh-morporská Spojená rozdupají Nevídané Akademiky a vezmou si na to těžké okované boty.“

„Ale božíčku. Vážně tomu věříte?“

„Nejsou to obyčejní hráči!“ chrlil ze sebe Haštal. „Jsou to chlapi vybraní ze skrumáže! A budou ozbrojení!“

„Aha, chápu. Fotbal jako válečné hrátky,“ přikývl Vetinari. „No, děkuji vám, že jste mě na to upozornil.“

Pak zavládlo ticho. Vetinari jej přerušil: „Máte na srdci ještě něco jiného?“ Podíval se na koláč, který Gustýna držela před sebou jako nějaké nové zařízení na ochranu cudnosti.

„Nemůžete s tím něco udělat?“ zeptala se.

„Je to hra, slečno Motýlokvětá. Právě proto, že jsem to utkání sám navrhl, jak si myslíte, že by to vypadalo, kdybych teď intervenoval? Koneckonců, jsou tady pravidla. A samozřejmě tam bude soudce.“

„To jim vadit nebude,“ ušklíbl se Haštal.

„Pak ovšem bude muset konat svou povinnost Hlídka. A teď, jestli mě omluvíte, potřebuji se zabývat státními záležitostmi, ale ten koláč tady, prosím, nechte.“

„Okamžik,“ vložila se do rozhovoru lady. „Proč jste vlastně přišla jeho lordstvo varovat, mladá dámo?“

„Není to snad ta správná věc, kterou by měl udělat každý?“ odpověděla jí Gustýna.

„A vy jste sem prostě jen tak přišla?“

„Tedy… dost mi pomohl ten koláč.“

„Víte, my už jsme se setkaly,“ řekla lady.

Upřela pohled Gustýně do očí, Gustýna jí pohled chvilku oplácela a pak řekla: „Ano, vím to, ale nebojím se a nelituju toho.“

Souboj pohledů ještě nějakou chvíli pokračoval, trval mnohem déle, než bylo obvyklé, až nakonec lady Margolotta prudce odvrátila hlavu a řekla: „No dobrá, rozhodně alespoň jednoho z nich jste odhadl naprosto přesně, takže doufám, že si na tom koláči opravdu pochutnám a že si stejně užiji i zítřejší utkání.“

„Jistě, jistě,“ přikyvoval Vetinari. „Děkuji vám oběma za návštěvu, ale teď už nás opravdu musíte omluvit, protože musíme probrat řadu státních záležitostí.“

„No tedy!“ ozvala se lady Margolotta, když se za oběma návštěvníky zavřely dveře. „Co vy to v tom vašem městě pěstujete za lidi, Havelocku?“

„Já bych řekl, že jsou mezi nimi ti nejlepší,“ odpověděl Vetinari.

„Dva obyčejní človíčkové si sem za vámi dojdou a ani se nenamáhají ohlásit se předem?“

„Ale přinesli koláč,“ pospíšil si Vetinari.

„Vy jste je čekal?“

„Řekněme spíš, že jsem jejich příchodem nebyl nijak zvlášť překvapen,“ odpověděl Vetinari. „Já samozřejmě vím o přípravách Ankh-morporských Spojených. A Hlídka také.“

„A vy dovolíte, aby vstoupili na hřiště s hloučkem starých mágů, kteří slíbili, že nebudou používat magii?“

„Hlouček starých mágů a pan Sráž,“ přikyvoval Patricij s pobaveným výrazem. „Jak se zdá, je přímo geniální v oblasti taktického plánování.“

„To nemohu dovolit.“

„Je to moje město, Margolotto. V Ankh-Morporku nemáme otroky.“

„Ale on je mým poddaným. Ale předpokládám, že to máte v úmyslu ignorovat.“

„To mám skutečně v plánu. Vždyť je to, koneckonců, jenom hra.“

„Jenže není hra jako hra. Hře jakého druhu budeme zítra přihlížet? Co myslíte?“

„Bude to válka,“ připustil Vetinari. „A já si myslím, že válka je válka a nic jiného.“

Lady Margolotta natáhla ruku kupředu, takže se jí shrnul dlouhý rukáv šatů a v ruce se jí jako zázrakem objevila poměrně dlouhá dýka s čepelí z modravě kalené oceli.

„Navrhuji, abyste jej rozkrojila napůl,“ navrhl Patricij a ukázal na koláč, „a já si pak jednu z obou polovin vyberu jako první.“

„Ale co když bude v té jedné polovině víc nakládaných cibulek než v té druhé?“

„Pak navrhuji, aby to bylo předmětem dohody a abychom to projednali průběžně. Dala byste si ještě trochu… vína?“

„Všiml jste si toho, že se mě pokusila přinutit, abych odvrátila pohled?“ podotkla Margolotta.

„Jistě,“ odpověděl jí Vetinari s nehybnou tváří. „A viděl jsem, že se jí to podařilo.“

~~~

Když Gustýna s Haštalem dorazili nazpět na Hippo, Sráž už je nedočkavě vyhlížel. „Skoro nás neposlouchal,“ oznámil mu Haštal.

„Samozřejmě,“ přikývl Sráž. „Já pevně věřím, že zítra budeme mít úspěch. Jsem si jistý, že budeme takticky mnohem dokonalejší.“

„Já jsem jenom rád, že nebudu hrát, to je všechno,“ prohlásil Haštal.

„Ano, pane Haštale, je to vážně velká škoda.“

Od nedalekého stolu, kde Výbor pro pravidla dohadoval poslední podrobnosti, se ozval hlas někoho, kdo říkal: „Ale ne, kdepak! Podívejte, vy to chápete úplně špatně. Jestliže hráč ze strany B je blíž k brankáři – ne, moment, to říkám špatně – když je blíž k brance než brankář, pak určitě okamžitě zaskóruje. To dá rozum.“

Pak se ozval vzdech, který ze sebe mohl vydat jen Rozšafín Ctibum. „Ne, obávám se, že tomu pořád ještě nerozumíte…“

Do hovoru se vmísil jiný hlas. „Jestli je brankář tak daleko od svý branky, tak je to trouba!“

„Heleďte, co kdybysme začali znova,“ přidal se další hlas. „Tak řekněme, že já jsem tady ten chlápek v poli.“ Haštal se podíval a viděl, že jeden z mužů hodil na stůl kus zmačkaného papíru. „Heleďte, teďka jsem kopl balón až sem a já jsem jako tady ten papír. Tak co potom?“ Znovu cvrnkl do papíru a kulička narazila do Rozšafínova pera.

„Ne! Tohle už jsem vysvětloval několikrát. A přestaňte tady rozhazovat zmačkané papírky, mě to hrozně ruší.“

„Ale musí to fungovat, když se na tom zapracuje,“ řekl nějaký hlas.

„No ale stejně, počkejte moment,“ další hlas. „A teda… co se stane, když dostaneš balón ve svým vlastním území, teda, a poběžíš s ním celou cestu přes druhou polovinu, nikomu ho nepřihraješ a dostaneš ho do sítě?“

„To by bylo naprosto v pořádku,“ odpověděl mu Rozšafín.

„Jasně, ale nejni přece možný, aby se něco takovýho stalo, ne?“ zamračil se muž, který právě odhodil papírovou kuličku, což se mu zalíbilo natolik, že hodil další.

„Ale kdyby to někdo zkusil a podařilo by se mu to, nebyla by to úžasná ukázka fotbalu?“ odpověděl Rozšafín.

„Kde je náš tým?“ zeptal se Haštal a rozhlížel se kolem.

„Rozhodl jsem, že dnes musí jít brzo spát,“ sdělil mu Rozšafín.

„Brzo do postele? To pro normálního mága znamená dvě hodiny ráno,“ neodpustila si Gustýna.

„Vydal jsem také pokyn, že mužstvo bude mít dnes k večeři zvláštní jídlo,“ odpověděl tentokrát Sráž. „A z toho důvodu vás musím, slečno Gustýno, požádat, abyste zamkla Noční kuchyň.“

~~~

Ten večer panovalo v jídelně hrobové ticho.

„Já nejím saláty!“ ozval se zasmušile zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo).

„Jak může člověk existovat bez těstovin?“ stěžoval si Bingo Macarona. „To je barbarské!“

„Doufám, že jste si všimli, že můj talíř je stejně prázdný jako ty vaše, gentlemani,“ přerušil je Výsměšek. „Trénuje nás pan Sráž, a já se tedy plně svěřuji pod páně Srážovo velení. Takže dnes večer ani žádné kouření, pánové.“

Ozvalo se mnohohlasné nesouhlasné reptání, ale arcikancléř si pozvednutím ruky zjednal ticho.

„Dál tady v jeho instrukcích stojí…“ Naklonil se blíže k papíru, popsanému dosti neupraveným Srážovým rukopisem, a mírně se usmál. „Žádné sexuální aktivity.“ Bohužel, jeho prohlášení se nesetkalo s očekávanou reakcí.

„To znamená o tom mluvit, že jo?“ ujišťoval se profesor Neurčitě mlhavých studií.

„Ale ne, to je orální sex,“ vysvětlil mu s převahou Mrakoplaš.

„Ne, ne! To je, když to posloucháš.“

Bingo Macarona seděl a na tváři měl omámený výraz.

„A pozor! Nepřeju si, aby někdo pořádal tajné výpravy za nějakým tím půlnočním mlsem!“ varoval Výsměšek. „Máme tady pravidla! Paní Vidláková a slečna Motýlokvětá byly informovány, že v této věci plně stojím za panem Srážem. Byl bych rád, gentlemani, kdybyste ukázali, že máte nějakou páteř!“

„Snažím se být solidární se zbytkem mužstva,“ ozval se lektor Zaniklých run, „a proto hlásím, že v myší pastičce v mém pokoji je kus sýra!“

Výsměšek najednou zůstal v místnosti sám a jedinou společností mu byla ozvěna padajících židlí.

Arcikancléř se přesunul do svého vlastního pokoje a hodil klobouk na věšák na stěně. Nějaká pravidla tady být musí, pomyslel si, a musí být tady pravidla pro ně a pravidla pro mě. Přešel ke své osmisloupkové posteli a otevřel zásuvku, v níž měl uloženu porcelánovou nádobu s tabákem. Jenže ta teď místo zásobníku obsahovala jen malý lístek se slovy:

~

Drahý arcikancléři,

v souladu s vaší ratifikací závazných pokynů pana Sráže, konkrétně s instrukcemi o zákazu potravin a tabákových výrobků pro dnešní večer, jsem si dovolila odnést vaše cigarety a dýmkový tabák. Dovolte, abych vám ještě zdělila, že abych předešla případnému pokušení, odnesla jsem ze spíže studených jídel tradiční studená masa, uzeninové nářezy, saláty i nakládanou zeleninu.

~

„A do hajzlu,“ vydechl Výsměšek.

Přešel k velké šatní skříni, otevřel ji a chvíli se přehraboval v kapse svého kuřáckého kabátku. Nakonec vytáhl kartičku, na níž bylo napsáno:

~

V souladu s vaší vlastní ratifikací závazných pokynů pana Sráže, arcikancléři (a bylo neuvěřitelné, jak silnou výčitku dokázala paní Vidláková vložit do svých spisovných sdělení), jsem si dovolila odstranit i peprmitky, které máte uschovány pro případ nouze.

~

„Hniloba a zkáza!“ prohlásil Výsměšek do nočního vzduchu. „Jsem obklopen zrádci! Zrazují mě na každém kroku.“ Pak se sklíčeným výrazem ve tváři vykročil podél knihovny. V jednom místě se zastavil a vytáhl tlustou Zbodlrysovu knihu Průvodce okultismem, knihu, kterou znal nazpaměť. A právě proto, že ji znal nazpaměť, otvírala se od strany 14 úhledná dutina, v níž se ukrýval balíček zvláště silných lékořicových pokroutek, třicet deka tabáku Šťastný námořník a balíček cigaretových papírků Krutihlav… a, jak se ukázalo, malý lístek s nápisem:

~

Drahý arcikancléři,

já prostě neměla to srdce. Vidláková.

~~~

Zdálo se, že je větší tma než obvykle. Arcikancléřovy pokyny byly povšechně dodržovány a členům Nevídaných Akademiků na lovu za potravou se zdálo, že jsou před nimi všechny dveře zamykány, nebo spíš zabouchnuty. Každá spíž byla zamčená a zaklínadluvzdorná. Mužstvo se bezmocně toulalo z jedné síně do druhé.

„Mám v pokoji nějaké instantní těstoviny,“ ozval se Bingo Macarona. „Dala mi je moje babička, než jsem se vydal sem, na NU. Vydrží deset let a moje babička říkala, že budou chutnat úplně stejně jako v den, kdy je vyrobili. Obávám se, že mohla říkat pravdu.“

„Když je donesete, mohli bychom si je uvařit v mém pokoji,“ navrhl lektor Zaniklých run.

„Jestli chcete… Obsahují krokodýlí varlata, aby byly výživnější. U nás doma jsou velmi oblíbené.“

„Nevěděl jsem, že mají krokodýli varlata,“ podíval se na něj lektor Zaniklých run.

„No, teď už je nemají,“ zavrčel zadel Nóblhóch (žádné příbuzenstvo).

„Mám sušenku, mohli bychom se o ni podělit,“ ozval se Rozšafín Ctibum. Okamžitě se do něj zapíchlo několik pronikavých pohledů. „Ne,“ odvětil, „víte, o víc ty arcikancléřovy instrukce nepřekročím. Jistě bych pak o tom slyšel až do smrti. Bez hierarchie nejsme nic, gentlemani.“

„Poslyšte, knihovník bude mít nějaké banány!“ rozjasnil se Mrakoplašovi obličej.

„Jste si jistý?“ ujišťoval se Macarona.

„Myslím, že pro takovéto případy má knihovník své motto: Jestliže se mi pokusíte sebrat mé banány, vezmu si je pak já nazpět z vašich chladnoucích rukou.“

Haštal, který se držel ve stínu, počkal, dokud škrundání a kručení žaludků nezaniklo v dálce, pak se obrátil a rychle se vrátil k zamčeným dveřím Noční kuchyně. Zaklepal. „Všichni se sešli a teď míří do knihovny.“

„Výborně, myslím, že se s nimi o své banány podělí,“ odpověděl Sráž.

„Já vážně nechápu, jaký to má smysl.“ Gustýna se podívala z jednoho na druhého.

„Podstata věci je, že jsou to přátelé. Společníci v nouzi. Jedno mužstvo. To je kopaná. Musíte vycvičit mužstvo tak, aby to bylo opravdu mužstvo, a mně vůbec nebude vadit, když si ráno dají velkou opulentní snídani.“

Sráž se mění, pomyslel si Haštal. „Moh bych se tě zeptat na něco osobního, pane Sráži?“ řekl.

„Prakticky všichni lidé mi kladou osobní otázky, takže si klidně poslužte, pane Haštale.“

„Tak teda, hm, dobrá. Někdy vypadáš velkej a někdy vypadáš malej. Jak je to možný?“

„To je něco, co máme vrozené,“ odpověděl Sráž. „Já si myslím, že to má souvislost s naším morfickým polem, které někdy houstne a jindy řídne. To ovlivňuje vaše vnímání.“

„Když jste rozčílený, vypadáte velmi malý,“ ozvala se Gustýna.

„Jak velký vypadám teď?“

„Pěkně velkej,“ odfoukl si Haštal.

„Výborně,“ přikývl Sráž a vzal si kousek koláče. „A mám v úmyslu zítra vypadat ještě větší.“

„Počkej, musíme ale udělat ještě jednu věc,“ přerušil ho Haštal. „Pepe mi chce pomoct. Myslí si, že budu hrát.“

„Dobrá, budete hrát fotbal,“ přikývl Sráž.

„Ne! Víš dobře, že ne! Slíbil jsem to svý mámě a slib, kterej jsi dal svý starý mámě, se nedá porušit, ať její duše odpočívá v pokoji! Máš klíče od vinnýho sklepa, Týno?“

„A ty si myslíš, Haštale Nejspíši, že bych ti to řekla?“

„Myslím, že ne. Ale potřebuju dvě flašky tý nejlepší brandy. A, hm, mohli byste jít všichni se mnou? Řek bych, že to Pepe myslí dobře, ale… no prostě… znáte ho, je půlnoc a vůbec.“

„Myslím, že já Pepeho znám,“ ozvala se Gustýna.

~~~

U zadního vchodu do Hornodolu stála stráž, ale ještě dříve, než Haštala a jeho gardu napadlo dát se na spěšný ústup, se objevil Pepe. „A sakra! Vzal si s sebou hned tři kamarádíčky! Že já ale musim nahánět strach!“ prohlásil s potměšilým úsměvem. „Nazdar, partičko, máte brandy?“

„Ano, ale o co tady jde, Pepe? Ty jsi pouštěl na Haštala hrůzu,“ zamračila se Gustýna.

„To teda ani náhodou! V posledních dnech už nikomu hrůzu nenaháním! Já mu jen řek, že bude hrát fotbal.“

„Slíbil jsem to svý starý mámě,“ zasténal Haštal, který na svém prohlášení visel, jako kdyby to byl malý vor na rozbouřeném moři.

„Jenže máš v dlani hvězdu, a navíc nemáš nijak zvlášť na vybranou.“

Haštal se zadíval do dlaně. „Je to akorát spousta Unií, no.“

„Víš, existují lidé, kteří mají dar vidět, a ti druzí, kteří ho nemají. Já jsem jedním z těch, kteří vidí. To jako metaforicky, chápeš. Teď ale jediný, vo co tady de, je to, že bych ti rád dal něco, co by ti mohlo bejt zejtra moc užitečný. Ale, co to žvanim. Mohlo by ti to sakra zachránit život,“ řekl Pepe. „Rozhodně ti to zachrání manželství. Jsem si jistý, že přítomné dámy si rády vzpomenou na to, jak pro tebe Hornodůl udělal to nejlepší, co mohl.“

„Ať už je Pepe, jaký chce, po tom, jak ho znám, mu věřím,“ naklonila Gustýna hlavu ke straně…

„A tohle je pan Sráž,“ představoval Haštal. „Je to můj přítel.“

„Jo. Já vím, co je pan Sráž zač,“ přikývl Pepe. „Vy s námi můžete jít taky, moc mě těší, že jsme se… seznámili.“

„Vy, děvčata, zůstaňte tady, slečno,“ obrátil se pak Pepe ke Gustýně. „Todle není nic pro dámy,“ řekl a vedl oba mladíky do temného vchodu. „To, co vám teď ukážu, pánové, je přísně tajné, a jestli mě, Haštale Nejspíši, podrazíš, udělám ti věci, po nichž ti bude Tóny Křivák připadat jako hospodskej rváč.“

„Tóny Křivák je hospodskej rváč,“ odpověděl mu Haštal, když vešli do místnosti, v níž byla očividně kovárna.

„Mikroužková zbroj,“ řekl Pepe spokojeně. „Svět o ní ještě neví ani polovinu.“

„Vypadá to jako hodně jemná kroužková zbroj,“ uvažoval Sráž nahlas.

„Je to zvláštní věcička,“ pokračoval trpaslík. „Můžu vám dát každému vestu a krátký kalhoty, ale pak je tady chci mít zpátky, jinak to bude mít opravdu tragický následky, protože bych ti musel nakopat tvoji… to, a to si fakt nedělám prdel. Tahle věcička není jen na to, aby v ní holky vypadaly pěkně, ale divili byste se, co se stane, když jen nepatrně upravíme poměry slitiny.“ Ukázal na lesklou hromádku. „Je to lehký jako peříčko a nedře to, abyste věděli.“

„A co to ještě umí?“

„Během minutky vám to ukážu. Natáhněte si ty kraťasy.“

„Co? Tady?“ podíval se na něj užasle Haštal.

Pepe z jakéhosi důvodu vypadal ve světle kovářské výhně jako malý démon. „No né, podívejme se na pana Stydlivýho!“ ušklíbl se Pepe. „Tak si je zatím natáhni přes kalhoty a já ti řeknu, co udělám já. Já se k tobě, než to uděláš, dokonce otočím zády.“ Odvrátil se a začal si hrát s nářadím u kovadliny. „Už je máš na sobě?“ řekl přes rameno, když několik minut poslouchal namáhavý dech za svými zády.

„Jo, a musím říct, že se v nich cejtim dobře.“

„Dobrá,“ přikývl Pepe. „Teď tady chvilku počkejte.“ Zmizel v temnotě a po řadě podivných zvuků se znovu objevil v jejich zorném poli. Vešel pomalu a neohrabaně.

„Co to máš na sobě, Pepe?“ zeptal se Haštal. „Mně to připadá, jako kdyby ses zabalil do nějakejch závěsů.“

„To je jen taková ochrana,“ odpověděl Pepe. „Tak, a teď, jestli byste mohl kousek ustoupit, pane Sráži, a ty, Haštale, udělej mi tu laskavost a polož si ruce na hlavu, pomáhá to správně odhadnout míry.“ Pak se k nim obrátil zády. „Tak jo, Haštale, máš ruce na hlavě?“

„Jo, jasně.“

A v tom okamžiku se Pepe otočil a ze všech sil ho uhodil mezi nohy desetikilovým kovářským kladivem…

K všeobecnému úžasu to mělo jediný následek, a sice ten, že zpětnou silou nárazu byl Pepe odmrštěn až k protější stěně, na kterou s dunivým zvukem narazil. „Skvělý!“ ozval se jeho hlas, ztlumený vycpávkami.

~~~

Pak přišlo ráno, ale Gustýně se zdálo, že vlastně není žádná noc ani den, žádná práce ani hra, že je před nimi jen fotbal, který je všechny vtahuje do sebe. Ve Velké síni mělo mužstvo stůl samo pro sebe. Sloužící i mágové seděli pomíchaní bok po boku a sytili se, jak to dokážou jen členové Neviditelné univerzity.

Den patřil fotbalu. Nedělo se nic, co by se fotbalu netýkalo. Nekonaly se žádné přednášky. Ony nebyly žádné přednášky nikdy, ale dnes na ně nikdo nešel spíš proto, že všude panovalo vzrušení z nadcházejícího zápasu, než proto, že na ně nikdo chodit nechtěl. Po nějaké chvíli si Gustýna uvědomila, že slyší zvuk, který přichází z ulic města.

Za hradbami Univerzity se pohybovaly davy lidí, dokonce i teď, a ti všichni stáli ve frontách na vstupenky na Hippo. Zvuk statisíců lidí směřujících k jednomu cíli zněl jako bzukot vzdáleného roje.

Gustýna se vrátila do požehnané svatyně Noční kuchyně a pokusila se ukrátit si čas nějakým pečením, ale těsto jí padalo z rukou.

„Jsi rozrušená?“ zeptala se Julie.

„Doufám, že vyhrajeme,“ odpověděla jí Gustýna.

„No jasně, samozřejmě že vyhrajeme,“ odpověděla nevzrušeně Julie.

„Jasně, to je všechno hezké, ale jen do chvíle, než prohrajeme,“ zamračila se na ni Gustýna. „Ano? Kdo je to?“

Dveře se rozletěly a objevil se v nich Pepe, který vypadal ještě elegantněji než obvykle. „Nazdar, dámy,“ prohlásil. „Mám pro vás vzkázek. Jak a odkud máte v úmyslu shlídnout ten mač?“

„No, to záleží na tom, jak blízko se dostaneme,“ odpověděla mu Gustýna.

„Tak já vám něco řeknu,“ usmál se Pepe. „Madam koupila ty nejlepší sedadla na tribunách. Žádná černota ani levárna, jen čistý a jasný úplatek z ručky do ručky. Hornodůl musí být vidět, musí se prezentovat, chápete! Musíme udržovat mikroužkovou zbroj v ohnisku veřejné pozornosti.“

„Děsně ráda bych šla!“ vykřikla Julie. Dokonce i Gustýna zjistila, že ji opouští její automatický, bezmyšlenkovitý cynismus.

„A bude sherry,“ vábil je Pepe jako siréna.

„A bude tam někdo slavný?“ zajímala se Julie.

Pepe přešel kuchyň, jemně ji píchl prstem do hrudi a řekl: „To si pište. Vy, slečno. Všichni chtějí vidět Lilii.“

~~~

Jako kdyby se hodiny najednou vydaly nazpět. Volna i dovolené Hlídky byly zrušeny, ale bylo těžké si představit, k jakým zločinům by mohlo dojít na ulicích, kde se nikdo nemohl ani hnout. Lidská záplava… tedy, převážně lidská… se hnala ke stadionu, odrazila se od něj, vytvořila zpětnou vlnu, která se vracela a postupně zaplavovala větší a větší část města. Hra se měla odehrát na Hippu, davy se stáhly zpět k náměstí Náhlého osvícení, a nakonec tlak takového množství očí na ručičky tolika hodin posunul čas kupředu.

~~~

Ve Velké síni zůstalo jen mužstvo a Haštal, protože všichni ostatní odešli už mnohem dříve, aby se věnovali marným pokusům zajistit si nějakým způsobem místo na stadionu. Bezcílně se potulovali velkým prostorem a kopali si míč, dokud se neobjevili Rozšafín Ctibum, Sráž a arcikancléř.

„Dobrá, den D je tady, mládenci!“ zahlaholil Výsměšek. „Zdá se, že nám přeje i počasí a budeme mít vysloveně hezký den. Všichni se tam sešli a čekají na to, že jim předvedeme něco, co opravdu stojí za to. Byl bych rád, abyste k nadcházejícímu zápasu přistoupili v duchu nejlepších sportovních tradic Neviditelné univerzity. To znamená podvádět, kdykoliv to nikdo nevidí, i když se obávám, že šance udělat dnes něco tak, aby to nikdo neviděl, je prakticky mizivá. V každém případě chci, abyste do toho všichni šli aspoň na sto deset procent.“

„Promiňte, arcikancléři,“ Rozšafín Ctibum pozvedl ruku. „Chápu, v jakém smyslu to asi myslíte, ale máme přece jen sto procent.“

„No, když se do toho opravdu dají, můžou to dokázat na sto deset procent,“ trval na svém Výsměšek.

„Tedy… ano a ne, pane. Víte, ve skutečnosti jste jen zvětšil těch sto procent, ale pořád to je jenom sto procent. Kromě toho, člověk může běžet jen tak rychle, jak může, a vyskočit jen tak vysoko, jak dokáže. Chtěl jsem jen, abychom měli v tomhle směru jasno.“

„Výtečná úvaha, skvělá práce,“ přikývl Výsměšek, a tím celou debatu smetl se stolu. Rozhlédl se po okolních tvářích. „Ach, pan Nejspíš, předpokládám, že není způsob, jakým bych vás přesvědčil, abyste přece jen vstoupil do našeho mužstva? Kdyby za Nevídané Akademiky hrál syn Davida Nejspíše, bylo by to něco jako ozdobné pero za naším kloboukem. Á, a jak vidím, náš kolega, profesor Mrakoplaš, si už s humorem jemu vlastním ozdobil svůj klobouk bílým peřím.“

„No, pane, vždyť víte, jak se věci mají,“ mumlal Haštal.

„Vaše stará paní matka,“ přikyvoval s pochopením Výsměšek.

„Slíbil jsem jí to,“ opakoval Haštal. „Já vím, že už je to nějakou dobu, co odešla, ale já jsem si jistý, že mě pořád shora pozoruje, pane.“

„No ano, to je od vás hezké a slouží vám to ke cti. Je tady snad ještě něco jiného, co by se dalo říci? Počkejte, vím, že jsem ještě něco… aha, ano. Paní Vidláková, která celou věc rozhodně nebere na lehkou váhu, zorganizovala všechna svá děvčata tak, že se oblečou do příslušných pestrých kostýmů a budou nás povzbuzovat z prostoru za postranními liniemi.“ Při tomto prohlášení zůstávala jeho tvář zcela nehybná. „Naprosto neočekávaně paní Vidláková v těchto věcech zastává nadšený a pro ni velmi necharakteristický atletický přístup. Bylo mi řečeno, že se v jejich sestavě objeví vysoké vykopávání nohama, ale když si dáte pozor na to, kam necháte sklouznout své oči, neměli byste vidět nic, co by vás příliš rozrušilo.“

„Promiňte, pane,“ ozval se Mrakoplaš. „Je pravda, že někteří muži v mužstvu Ankh-morporských Spojených jsou jen obyčejní hrdlořezové vybraní ze skrumáže?“

„Myslím, že takové tvrzení je poněkud přehnané,“ začal Výsměšek.

„Promiňte, pane,“ řekl Haštal, „ale tohle je ryzí pravda. Řekl bych, že asi tak polovina z nich jsou počestní amatéři a hráči, ale zbytek z nich jsou skutečně pěkní zkurvysyni.“

„No, já jsem si jistý, že to přežijeme,“ prohlásil Výsměšek žoviálně.

„Já bych také měl pár poznámek, než odejdeme, pane,“ řekl Sráž. „Možná pár dobrých rad. V těch minulých několika dnech jsem vás naučil všechno, co vím, i když nevím, proč to vím. Jak víte, jsem ork, a ať jsme byli, co jsme byli, vždycky jsme byli týmoví hráči. Proto i vy musíte hrát ne jako jednotlivci, ale jako tým. Myslím, že to byl právě Von Haudenbrau, kdo řekl, že –“

„Myslím, že nám na to, projít těmi zástupy venku, už příliš času nezbývá,“ přerušil ho Výsměšek, který něco takového čekal. „Děkuji vám, pane Sráži, ale já si opravdu myslím, že už bychom měli jít.“

~~~

Pokud by někdo celou scénu sledoval odněkud z výšky, viděl by, jak se davy v přeplněných ulicích města pohnuly, když jimi směrem ke stadionu procházel jako červený červík tým Nevídaných Akademiků. Ozýval se nadšený jásot, ale také pohrdavé výkřiky a pískot, a protože tohle byl přece jen Ankh-Morpork, každý střídal jak jásot, tak pohrdavé výkřiky dle libosti.

Po celou tu dobu svobodník Modrojíl z Hlídky a dva další trollové silou zajišťovali brány proti tlaku těl a původně silný hluk se změnil v jediné veliké ohlušující kladivo, které bušilo do uší všech přítomných. Trollí důstojníci jim vyklidili cestu s předvídavostí a jemností, které se staly pro policejní síly doslova příslovečnými. Tato cesta vedla k ohrazenému a těžce střeženému místu, v jehož středu seděl arcikancléř dříve známý jako děkan, celé mužstvo Ankhmorporských Spojených a Jeho Vznešenost, vévoda z Ankhu, velitel Městské hlídky sir Samuel Elánius, jehož obličej vypadal jako špatně strávený oběd. „Co se, vy šašci, ke všem čertům, chystáte udělat s mým městem?“ zeptal se Elánius nahlas a vrhl popuzený pohled na Vetinariho, který seděl ve své lóži uprostřed ohrazeného prostoru. Pak ještě zesílil hlas. „Poslední měsíc jsem pracoval jako šílený, abych konečně vyčistil závěrečnou verzi Dohody KÚ, a ve chvíli, kdy si trpaslíci a trollové potřesou rukama a stanou se z nich kamarádi, vy tady začínáte nějakou svou vlastní verzi KÚ.“

„Ale no tak, Same, uklidni se,“ řekl Výsměšek. „Vždyť je to jenom takový veselý den.“

„Lidé vytvářejí dlouhé fronty u bran,“ oznámil mu Elánius. „A tím myslím skutečné brány města. Za kolik z toho může magie?“

„Pokud my víme, Same, tak v tom žádná magie není. Během celé hry nebude použita žádná magie, to jsme probrali a odsouhlasili a dě–“ Výsměšek se odmlčel a namáhavě polknul, „– arcikancléř z Prašnekovy univerzity přebírá zodpovědnost za preventivní antimagičnost stadionu.“

„Tak v tom případě dovol, abych ti řekl jednu věc,“ řekl velitel. „Ani jeden z mých mužů nevkročí do herního pole, ať se děje, co se děje. Je to naprosto jasné?“

„Jasné jako křišťál, Same.“

„Omlouvám se, arcikancléři, ale v této chvíli pro vás nejsem žádný Sam, ale velitel Městské hlídky, pokud vám to nevadí,“ řekl Elánius. „Celé tohle zatracené město čeká jenom na to, až se stane nějaká nehoda – vlastně ani ne, protože nehod už se stalo několik, a pokud se teď ještě něco zvrtne, zhorší se to velmi rychle. Nestojím o to, abych se nakonec doslechl, že za všechno vlastně může Hlídka. Vážně, Vzoromile, od tebe bych byl čekal něco chytřejšího.“

„Buďte tak laskav, veliteli, a oslovujte mě arcikancléři,“ odpověděl mu Výsměšek odměřeně.

„Co se mě týče,“ ušklíbl se Elánius, „je to prostě rvačka mezi soupeřícími gangy. Víte, jaké je mé zaměstnání, arcikancléři? Udržovat klid, mír a pořádek, a kdyby bylo po mém, už bych vás dávno všechny sebral, ale jeho lordstvo si to nepřeje.“

Výsměšek se rozkašlal. „Mohl bych vám, sire, vyslovit své upřímné blahopřání a neskonalý obdiv k práci, již jste odvedl v Koumském údolí?“

„Děkuji vám,“ přikývl Elánius. „Takže si jistě dovedete představit, jak nadšený jsem z toho, když vidím, jak se snažíte zaplést do další, i když poněkud jiné války.“ Pak se Elánius obrátil k arcikancléři Jindřichovi. „Rád vás zase vidím, pane,[38] je hezké zjistit, že jste ve světě povýšil. Úředně vám tímto sděluji, že na tomto místě skládám právo a zákony, a na vás, jako na soudci, je, abyste se jich chopil a nesl je dál. Uvnitř těch linií… tam je fotbal. Jediný krok za ně, a jsem tady já.“ Obrátil se a znovu se podíval na Výsměška. „Dávejte si dobrý pozor, arcikancléři.“

Pak se otočil k odchodu a za ním v řadě odcházeli policisté.

„Hm, předpokládám, že náš dobrý velitel Elánius toho má v posledních dnech na starosti trochu mnoho,“ ozval se arcikancléř Jindřich lehce konverzačním tónem. Pak vytáhl hodinky. „Rád bych si promluvil s kapitány mužstev.“

„Tedy pokud vím, já jsem jedním z nich,“ ozval se Výsměšek.

Ze skupiny hráčů Ankh-morporských Spojených vystoupil muž.

„Josef Vovečka, Baliči vepřovýho, jako mužstvo. Teďka kapitán Spojenejch, a dobře mi tak, že jo.“

Ovečka natáhl ruku k Výsměškovi a slouží mu ke cti, že když mu ji arcikancléř stiskl, balič vepřového skoro nemrkl.

„Nuže, gentlemani,“ začal bývalý děkan. „Jsem si jistý, že znáte pravidla, prošli jsme si je společně mnohokrát. Chci vidět čistou, slušnou hru. Jedno dlouhé zapískání mé píšťalky znamená, že přerušuji hru pro porušení pravidel, zranění nebo z nějakého jiného vážného důvodu, který v tom okamžiku znám jen já sám. Jedno ještě delší zapískání, které bude znít spíš jako jekot, bude ohlašovat konec poločasu a chvíli určenou k odpočinku, po níž bude zápas pokračovat. Pokud se nepletu, bude návštěvníky během přestávky bavit ankh-morporská akordeonová skupina, ale myslím, že takové věci na nás sesílají bohové jako zkoušku. Hm… aha. Dále bych vám, pánové, rád připomněl, že po přestávce dochází ke změně polovin. Také laskavě zdůrazněte svým mužstvům, že branku, k níž míří, by neměli mít za zády. Pokud uvidím hráče, který se vážně provinil proti pravidlům, bude vyloučen ze hry. Ještě mnohem delší hvizd, který, co se mě týče, bude trvat tak dlouho, dokud mi nedojde dech, bude znamenat konec hry. Rád bych vám připomněl to, co zdůraznil velitel Elánius – že uvnitř těchto čtyř dosti ulepených křídových linií vládnu já veškerou mocí, jsem ten první po bozích. Kdykoliv se jasně ukáže, že jsou pravidla pro tu kterou situaci nepraktická, změním je. Až zapískám na píšťalku, pozvednu svou hůl a odjistím zaklínadlo, které bude mít za následek, že uvnitř těchto posvátných linií nebude možno až do konce hry použít žádnou magii. Je to jasné?“

„Ano, pane,“ přikývl pan Ovečka.

„Vzoromile?“ pronesl bývalý děkan významným hlasem a obrátil se k arcikancléři.

„Ano, ano, samozřejmě,“ zavrčel Výsměšek. „Ty si tu svou chvilku na slunci chceš vážně vychutnat beze zbytku, co? Tak se trochu pohněme, co říkáš?“

„Pánové, mohli byste laskavě nechat nastoupit svá mužstva ke slavnostnímu zpěvu státní hymny? Pane Ctibume, myslím, že jste mi někde sehnal megafon… aha, ano, děkuji vám.“ Pozvedl troubu ke rtům a vykřikl do ní: „Dámy a pánové, zazní státní hymna, prosím, povstaňte!“

Zpěv státní hymny byla vždycky trochu potrhaná a rozevlátá záležitost, vzhledem k tomu, že dobří lidé ankh-morporští cítili, že je nepatriotické zpívat o tom, jak jsou patriotičtí, když se vezme úvahu, že většina těch, kteří zpívali o tom, jak jsou patriotičtí, už stát nějakým způsobem podvedla.[39]

Další dnešní problém spočíval v akustice arény, která byla až příliš dobrá, což se ještě komplikovalo tím, že rychlost zvuku na jednom konci stadionu poněkud předbíhala rychlost na konci druhém, a to se ještě komplikovalo pokusy obou konců vznikající mezeru vyplnit.

Pro ty, kdo stáli poblíž Vzoromila Výsměška, ovšem tyto akustické anomálie celkem nic neznamenaly, protože arcikancléř patřil k těm mužům, kteří zpívali nádherně, se správnou výslovností, přízvukem i pauzami, a především velmi, velmi nahlas.

„Když draci chrlí oheň svůj a hroši nebe křižují,

Mé myšlenky, Ankh-Morporku, se jen u tebe zdržují,“ začal.

Ke svému úžasu si Haštal všiml, že Sráž stojí v dokonalém pozoru. Zatímco se Haštova ústa automaticky pohybovala, rozhlížel se po těsných řadách Ankh-morporských Spojených. Asi tak fifty-fifty, pomyslel si nakonec. Tak polovina z nich byli staří poctiví borci a druhou tvořili Tóny a jeho chlapi. V okamžiku, kdy si to pomyslel, se podíval na Tónyho, Tónymu po tváři přeběhl nenápadný úsměv a kratičce na Haštala ukázal prstem. Jenže já nehraju, pomyslel si Haštal, kvůli mý starý mámě. Podíval se na dlaň ruky, určitě tam žádnou hvězdu nemám, tím si byl jistý. A kromě toho, přemýšlel dál a znovu pohledem přeletěl řady protivníků, kdyby se to opravdu nějak zvrhlo, rozhodčím je koneckonců mág.

„O činech hrdinských jiní nechť si kvílí, neboť my jsme nad penězi slavně zvítězili,“ řvaly zástupy v rozličných tóninách a různými rychlostmi.

Přece by si nevypnul svou vlastní magii, no ne? přemýšlel dál Haštal.

„Koupili jsme vaše lesklé helmy, koupili jsme vaši skvělou zbroj.“

Tedy, to by přece vážně neudělal, ne? Jediná osoba, která by to všechno mohla zastavit, kdyby se to opravdu nějak ošklivě zvrtlo, by přece takovou chybu neudělala?

„Koupili jsme vaše generály, stačí nám lusknout prsty, a prohráli jste boj!“

Ano, udělal to! Přesně tohle on udělal!

„Morporkia! Morporkia! Morporkii teď patří den!“ křičel Haštal, aby v sobě potlačil rostoucí paniku. Udělal to, všichni jsme to přece viděli, on podržel svou vlastní hůl v poli, kde nikdo nemůže použít magii! Podíval se na Tónyho a Tóny přikývl. Jasně, jemu to došlo taky!

„Řídíme váš obchod veškerý, mukněte jen, a jste z kola ven.“

Na Stoských pláních panuje všeobecný názor, že druhou sloku národní hymny znají jenom lumpové, protože kdo tráví čas tím, že se učí nazpaměť druhou sloku státní hymny, jistě nemá v úmyslu nic dobrého. Ankh-morporská státní hymna měla proto druhou sloku napsanou tak, že její slova zněla hm, hm, la, la, hm, hm a mezi těmito výrazy bylo občas vloženo srozumitelné slovo, které se zoufale snažilo udržet vlastní podobu, a to v upřímné snaze zachovat zvuk tak přirozený, jak jen to bylo možné. Haštal jí naslouchal s ještě větším utrpením než obvykle.

Poslední řádek ovšem zazněl hlasitě a nadšeně, protože ho znal samozřejmě každý: „Máme vás v hrsti, to každý ví, peníze půjčujem na úrok chamtivý.“

Gustýna s pravou rukou nataženou přes mohutný hrudník tak daleko k srdci, jak dosáhla, riskovala pohled k místu, kterému se pravděpodobně i dneska říkalo královská lóže. Právě v té chvíli Vetinari pozvedl zlatavý pohár, a stadionem se rozlehl mohutný jásot. Ankh-morporští nebyli nijak zvlášť žhaví do zdravení Patricije, ale co se týkalo peněz, ty mohli pozdravovat mnohokrát denně, každý den v týdnu včetně neděle. Gustýně se ale zdálo, že ten pozdrav velmi dokonale ladil, jako by ho vydávala samotná plocha, jako kdyby celé to místo byla jediná obrovská ústa… Pak ten pocit ale zmizel, a den se vrátil zpět do normálních kolejí.

„Gentlemani? Hráči mužstev na místa,“ zvolal arcikancléř Prašnekovy univerzity okázale.

„Ehm, mohl bych jen na slovíčko, pane?“ řekl Haštal a přesunul se k němu tak rychle, jak to jen dokázal.

„Aha, to jste vy, syn Davida Nejspíše,“ rozzářil se bývalý děkan. „My se tady právě chystáme hrát fotbal, pane Nejspíši. Jistě jste si toho všiml.“

„Ano, pane, samozřejmě, jenže…“

„Víte o nějakém důležitém důvodu, proč bych měl začátek hry ještě odkládat?“ podíval se na něj rozhodčí.

Haštal to vzdal.

Jindřich vytáhl z kapsičky u vesty minci. „Vzoromile?“ nadhodil.

„Hlava,“ zvolal arcikancléř, a jak se ukázalo, mýlil se.

„Výborně, pane Ovečko… a kdo má míč?“

Bummpin! Bummpin!

Sráž odněkud vytáhl míč a podal mu jej. „Já, pane.“

„Aha, vy jste ten trenér Akademiků.“

„Ano, ale pokud to bude nutné, budu i hrát.“

„Gentlemani, teď uvidíte, jak kladu míč do středu hřiště.“ Je pravda, že arcikancléř dříve známý jako děkan si tu situaci skutečně užíval. Udělal několik kroků zpět, pro dramatický efekt se zastavil, pak z kapsy vytáhl píšťalku a vložil si ji do úst. Nakonec z ní vyloudil pískot, jaký dokázal stvořit jen muž jeho velikosti, a foukal tak dlouho, až se mu v tváři začalo natrhávat několik svalů a zrudl jako krocan. Pak pozvedl k ústům megafon a vykřikl: „KAŽDÝ HOCH, KTERÝ SI NEPŘINESL CVIČEBNÍ ÚBOR, BUDE HRÁT VE SVÝCH KALHOTÁCH!“ Hned potom následoval mnohem slabší výkřik, který se vydral ze rtů Rozšafínu Ctibumovi: „Chci vědět, kdo mu to podstrčil!“

Davy se nadšeně rozeřvaly a bylo slyšet, jak se smích ve vlnách valí kamsi do dálky, koulí se ulicemi města, tak jak si výkřik předával jeden občan druhému. Věta vyvolala takové vzpomínky, že jen na stadionu začali nejméně dva lidé padělat písemné omluvenky od svých matek.

Knihovník ve své brance chvilku přecházel sem a tam, ale pak se vyhoupl na horní břevno, aby měl lepší výhled. Karel Bartoň, zvaný také Karel Veliký, brankář Ankh-morporských Spojených, si pečlivě zapálil dýmku. A muž, který měl s výjimkou Haštala na hřišti největší problémy, byl vydavatel denního listu Kometa, pan Mikuláš ze Slova, který nevěřil nikomu ze svých podřízených a rozhodl se, že reportáž z této unikátní a nejprestižnější události napíše sám, ale vůbec nevěděl, jak by to měl udělat.

Když zazněl hvizd píšťalky, podařilo se mu zapsat toto:

~

Náčelník Spojených… můžu říkat šéf? Pro tuto funkci zřejmě existuje nějaký lepší výraz, ale to si už můžu ověřit a upravit v kanceláři, jak se zdá, neví, co by měl teď udělat. Arcikancléř Výsměšek (B. Sc., ne, ne, to si doplním později) kopl míč směrem, tedy, ve skutečnosti zasáhl Jakuba Viklína, původně z Kanců, který si není tak docela jist, co má s míčem dělat. Ne, ne, pozor, on ho zvedl! Zvedl míč! Soudce, což je bývalý děkan Neviditelné univerzity, ho k sobě zavolal, aby mu podle mě poskytl, alespoň tak mi to připadá, něco jako opakovací rychlokurz pravidel této nové fotbalové hry.

~

Megafon, pomyslel si pan ze Slova, ten bych teď tady potřeboval, nějaký hodně velký megafon, abych mohl každému říct, co se tady děje.

~

Míč byl předán, počkejte, podívám se, číslu 66, ó ano, to je profesor Bingo Macarona, muž mnoha talentů, který v souladu s pravidly, tedy těmi novými pravidly, teď může provést to, co je známo jako volný přímý kop z místa, kde došlo k potyčce, a tady už přichází Bingo Maca – omlouvám se, profesor Bingo Macarona za Neviditelné Akademiky a – no, tohle! Proletělo to přímo středem ve výšce ramen a vydávalo zvuk jako křepelka (zkontrolovat s Poznámkami o přírodě, abych zjistil, jestli jsem ten výraz použil správně). Míč zasáhl pana Karla, zvaného „Veliký“, Bartoně do žaludku s takovou silou, že ho odnesl až do zadní sítě. Jak nádherná ukázka hry! A jak se zdá, bude to gól. Tedy rozhodně alespoň jeden gól, řekl bych! A diváci jsou na nohou… i když, technicky vzato, většina z nich stojí od začátku, psal svědomitě, se známým nutkáním novinářů zachytit věci co možná nejpřesněji. A ano, teď oslavují hrdinu okamžiku a refrén, který vychází ze rtů příznivců Neviditelných Akademiků v jejich zvláštním žargonu, zní asi takto: „Jediný Macarona, je jen jediný Macarona, jediný Macaronááá.“[40] Ne, ne, jak se zdá, něco se děje: Macarona opustil hrací plochu a živě hovoří k divákům. Jak se zdá, tak je kárá. Zdá se, že ti, ke kterým mluvil, se tváří provinile.

~

V tomto okamžiku přiběhl jeden z asistentů pana ze Slova s krátkou zprávou o tom, co se odehrálo na opačné straně hřiště. V pevné víře, že ho jeho doma vytvořený těsnopis nezklame, si pan ze Slova rychle zapsal:

~

S onou horkokrevnou rozhodností, která je tak překrásně typická pro rodilého Genovana, profesor Macarona, jak se zdá, trvá na tom, aby v každém oslavném pokřiku bylo používáno jeho celé jméno a kompletní tituly, a ochotně je divákům píše na kousek papíru. Očividně došlo k jakémusi uklidnění i kolem branky Ankh-morporských Spojených, protože někteří hráči z mužstva Karla Bartoně mu pomohli najít jeho dýmku a také, jak vychází najevo (vydavatel Komety měl velmi rád spojení „jak vychází najevo“), druhou polovinu koláče s vepřovým masem, který, jak vychází najevo, jedl v okamžiku, kdy byl gól zaznamenán. Všechno ukazuje na to, že podobně jako mnozí z nás, i on podcenil rychlost nového míče.

A teď se míč ocitá znovu na středové čáře, kde probíhá další spor.

~

„Ale vždyť právě dali gól!“ řekl pan Ovečka.

„Ano, přesně tak,“ přikyvoval bývalý děkan, jehož dech tiše sípal. „To znamená, že teď vykopávají.“

„To znamená, že my ne, ale právě jsme dostali branku!“

„Ano, ale přesně tak to říkají pravidla.“

„Ale to není fér, my chcem vykopávat, protože oni si kopli naposled.“

„Jenže ono nejde o kopance, pane Ovečko, ale o to, jaký je jejich výsledek.“

~

Arcikancléř Výsměšek se rozbíhá k míči. Bleskově se otáčí a odkopává míč ke své vlastní brance!

~

Vydavatel zuřivě psal:

~

Téměř všichni hráči Spojených běží, aby využili tohoto podivného faux pas, které zřejmě nebude zcela vědomé (redaktor měl rád i toto spojení, bylo o tolik pěknější než slovo úmyslné), ale proslulý knihovník Neviditelné univerzity právě –

~

Zarazil se, zamrkal a chytil jednoho ze svých asistentů, toho, který přinesl kompletní seznam hodností profesora Binga Macarony, a vtiskl ho do židle.

„Pište všechno, co vám budu diktovat!“ zvolal. „A doufám, že je váš těsnopis lepší než můj, a pokud není, ráno máte padáka. To je šílené!“

~

Udělali to schválně, přísahám, že to udělali schválně. Kopl míč přímo na svého brankáře, protože věděl, teď je mi to jasné, že může využít výhody obrovské síly horní části těla proslulého knihovníka, který dokázal hodit míč téměř přes celou délku hřiště. A tam stojí Bingo Macarona, víceméně nepozorován svými protivníky, a již míří k letícímu míči, zatímco Spojení opustili svoji citadelu, stejně jako ti nešťastní Maranidé během první Prodostiánské války (redaktor se rád považoval za klasika).

~

„V životě jsem něco takového neviděl!“ vykřikl na svého již napůl hluchého asistenta. „Podařilo se jim vylákat všechny Spojené na špatná místa.“

~

A tam běží Macarona. Míč jako by byl přilepen k jeho noze. Před ním se objevil jediný člen nešťastného mužstva Spojených, který ví, co se děje. Je to pan Karel „Veliký“ Bartoň, který kývavým krokem vybíhá z brány jako obr Oktopal, když spatřil hordy Mormidonských.

~

Vydavatel ztichl, protože jak se vzdálenost mezi oběma muži zkracovala, zapomněl na všechno. „Oh ne, ne!“ vydechl.

Z davu zazněl mohutný jásot. „Co se stalo?“ zeptal se asistent s tužkou připravenou nad papírem.

„Neviděl jste to? Vy jste to neviděl?“ řekl vydavatel. Vlasy měl rozcuchané a vypadal jako člověk, který už už překročí hranici šílenství. „Macarona ho oběhl! Nevím, jak se mu podařilo udržet míč na noze.“

„To myslíte, že před ním uhnul?“ ujišťoval se asistent.

Kdyby byl hluk vydávaný davem vidět, žhnul by jako rozžhavené železo. „Další gól,“ řekl vydavatel a ramena mu poklesla. „Dva góly ve dvou minutách! Ne, on před ním neuhnul, oběhl ho! Dvakrát! A přísahám, že pak běžel ještě rychleji.“

„Aha, ano,“ řekl asistent, který stále psal. „Byl jsem kdysi na přednášce, kde se o téhle věci zmiňovali. Šlo o to, jak věci nenarazí na želvu, která nese svět, pane. Bylo to jako ten efekt při střelbě z praku. Pravděpodobně nabral další rychlost, když oběhl brankářův obrovský obvod, pane.“

„A teď se zaposlouchej do řevu zástupů!“ řekl vydavatel. „A teď to zapiš.“

„Ano, pane, takže to bude takto: Jediný profesor Macarona, Dr. Thau. (Gum), Dr. Myš. (Chubb), Hermistr (QAV), Octavianus h. c. (Hons), PHGK (Blabol), DMSK, Macaratus, Dr. Thau. (Praš), hostující profesor Puntičkářství (Univerzita Jahna Dobyvatele (2. patro, budova Balírny garnátů, Genova)), Primo Octo (dvakrát), hostující profesor Interakcí blabolu/šloudu (Al Kali), KŘzpJ, externí profesor Teorie blabolu (Unki), Dr. Thau (Unki), Didimus Supremius (Unki), emeritní profesor Analýzy blabolového koncentrátu (Chubb), vedoucí Blabolových a hudebních studií (Quirmská kolej pro mladé dámy), jó, jen jeden profesor Macarona, Dr. Thau. (Gum), Dr. Myš. (Chubb), Hermistr (QAV), Octavianus h. c. (Hons), PHGK (Blabol), DMSK, Macaratus, Dr. Thau. (Praš), hostující profesor Puntičkářství (Univerzita Jahna Dobyvatele (2. patro, budova Balírny garnátů, Genova)), Primo Octo (dvakrát), hostující profesor Interakcí blabolu/šloudu (Al Kali), KŘzpJ, externí profesor Teorie blabolu (Unki), Dr. Thau (Unki), Didimus Supremius (Unki), emeritní profesor Analýzy blabolového koncentrátu (Chubb), vedoucí Blabolových a hudebních studií (Quirmská kolej pro mladé dámy), jéééééédinýýýý na světě je profesor Macarona, Dr. Thau. (Gum), Dr. Myš. (Chubb), Hermistr (QAV), Octavianus h. c. (Hons), PHGK (Blabol), DMSK, Macaratus, Dr. Thau. (Praš), hostující profesor Puntičkářství (Univerzita Jahna Dobyvatele (2. patro, budova Balírny garnátů, Genova)), Primo Octo (dvakrát), hostující profesor Interakcí blabolu/šloudu (Al Kali), KŘzpJ, externí profesor Teorie blabolu (Unki), Dr. Thau (Unki), Didimus Supremius (Unki), emeritní profesor Analýzy blabolového koncentrátu (Chubb), vedoucí Blabolových a hudebních studií (Quirmská kolej pro mladé dámy), vááááááážně jééééééédiný profesor Bingo Macaronáááááá, Dr. Thau. (Gum), Dr. Myš. (Chubb), Hermistr (QAV), Octavianus h. c. (Hons), PHGK (Blabol), DMSK, Macaratus, Dr. Thau. (Praš), hostující profesor Puntičkářství (Univerzita Jahna Dobyvatele (2. patro, budova Balírny garnátů, Genova)), Primo Octo (dvakrát), hostující profesor Interakcí blabolu/šloudu (Al Kali), KŘzpJ, externí profesor Teorie blabolu (Unki), Dr. Thau (Unki), Didimus Supremius (Unki), emeritní profesor Analýzy blabolového koncentrátu (Chubb), vedoucí Blabolových a hudebních studií (Quirmská kolej pro mladé dámy). Poslyšte, pane, ale nebyl on tím pádem vlastně v postavení mimo hru?“

„Jak se zdá, právě to bude předmětem stížnosti nešťastných bojovníků na straně Spojených,“ pokračoval vydavatel. „Právě se shromažďují kolem soudce, a já bych dal nevím co na světě za to, kdybych mohl být tou muškou, která tam sedí na stěně!“

„Tam žádná stěna není, pane.“

„Jak se zdá –“ A vydavatel najednou v půli věty umlkl. „Kdo je to?“

„O čem to mluvíte, pane?“

„Podívejte se do lóží! Myslím do lóží vyšší třídy, k čemuž bych mohl dodat, kam jsme nebyli pozváni.“

Právě tuhle příležitost si vybralo slunce, aby vyšlo zpoza mraků, a obrovská mísa Hippa se naplnila světlem.

„To je přece ta dívka v mikroužkové zbroji, pane,“ odpověděl asistent.

Dokonce i někteří z protestujících členů mužstva Spojených teď začali obracet pohledy k místu, kam ukázal pan ze Slova. Při pohledu na ni doslova bolely oči, ale stejně k ní byly znovu a znovu přitahovány.

„Mám její obrázek na stěně ložnice,“ řekl asistent. „Všichni ji hledali.“ Odkašlal si. „Říkají, že to vůbec nedře, víte.“

~~~

Všichni fotbalisté hrající momentálně v poli, pochopitelně s výjimkou nešťastného Karla „Velikého“ Bartoně, který byl částečně omámený, se teď shromáždili kolem soudce, a ten prohlásil: „Opakuji, byl to naprosto regulérní gól. Jeho vsítění bylo provedeno poněkud tvrdě a se zbytečnou okázalostí, ale přesto v rámci daných pravidel. Viděli jste mládence Nevídaných při tréninku. Hra je živá a rychlá. Nikdo vám nebude posílat zprávy semaforem, aby vás upozornil na to, co se bude dít v následující minutě.“

Hlas, který zazněl odněkud z nižších poloh, řekl: „Je to elementární chyba, myslet si, že by jediný, byť sebeobjemnější strážce brány stačil sám na soustředěný nápor útočníků nepřátelského týmu.“ To byl Sráž.

„Pane Sráži, nepředpokládá se, že jim budete vykládat takovéhle věci,“ ozval se Výsměšek.

Pan Ovečka vypadal zničeně. Muž zrazený mužstvem, dějinami i očekáváním. „Pochopil jsem, že se máme opravdu hodně co učit,“ řekl.

Haštal odtáhl Sráže stranou. „A teď začínají ty chvíle, kdy se to začne všechno zhoršovat,“ řekl.

„Ale běžte, pane Haštale. Vedeme si dobře. Tedy, zvláště Bingo.“

„Toho nesleduju. Já hlídám Tónyho a Tóny hlídá Binga. Hrají pěkně o čas. Chtějí, aby se do toho ti ubozí staří mamlasové co nejvíc namočili, a pak to prostě převezmou sami.“

A v tom okamžiku dostal Haštal krátkou lekci, v níž mu bylo vysvětleno, proč jsou mágové mágy.

„Mám tady jistý solidní návrh a napadlo mě, že byste mě mohl vyslechnout, soudce. I když jsme my z Neviditelné univerzity naprostí nováčkové, měli jsme mnohem víc času na to, přiučit se nové fotbalové hře, než měli naši současní protivníci. Proto navrhuji, abychom jim dali jednu ze svých branek,“ ozval se Výsměšek.

„To nemůžete udělat, pane!“ zvolal Rozšafín.

„Proč, je to proti pravidlům?“ Výsměškův hlas o něco poklesl, stal se zvučnějším a mnohem pompéznějším. „Já se vás ptám, rcete mi, je snad poctivý sportovní duch, kamarádství a velkomyslnost proti pravidlům?“ Ještě před koncem této věty nabyl jeho hlas takové síly, že mu bylo zřetelně rozumět i v posledních řadách diváků na stadionu.

„Tedy, samozřejmě, o ničem takovém se v pravidlech nemluví, pane. Nemáme ale ani pravidlo, které by vám zakazovalo prát si prádlo uprostřed hry – a to jednoduše proto, že by to nikoho ani nenapadlo.“

„Výborně. Pane Ovečko? Jeden z našich gólů je teď váš. Jsme teď, abychom tak řekli, vyrovnáni.“

Zkoprnělý Ovečka se rozhlédl po svých spoluhráčích. „Dobrá, ehm, jestli na tom trváte, pane?“

„Rozhodně bych byl nepřijal ‚ne‘ jako odpověď,“ prohlásil Výsměšek rozpínavě.

„Co ho to, pro všechno na světě, napadlo?“ řekl vydavatel Komety, když mu vysílený běžec přinesl poslední novinky.

„Bylo to velmi velkorysé gesto.“

„Proč jste to, proboha, udělal?“ obrátil se Rozšafín k Výsměškovi.

„Já jsem přece naprosto průhledný, Ctibume. Velkorysý až k hlouposti, to jsem já. Není mojí vinou, že nevědí, že jsou mnohem horší než my, a to jim celý zbytek hry bude pěkně brnkat na nervy.“

„To je pěkně… mazané, pane.“

„Ano, že je to mazané, viďte? Jsem na to pěkně pyšný. A máme znovu výkop. Není tedy divu, že je to tak populární hra.“

„To byl znamenitý kousek psychologie, co předvedl,“ obrátil se Sráž k Haštalovi, když se vraceli k pomezním liniím. „Poněkud krutý, možná, ale velmi chytrý.“

Haštal mlčel. Ostrý jek píšťalky zahájil další hru, a hned potom zazněl výkřik rozhodčího: „TROCHU BOJOVNÉHO POKŘIKU BY VÁM NEUŠKODILO, HOŠI. JE TO ZDRAVÉ A UDĚLÁ VÁM TO DOBŘE.“

„To je magie,“ prohlásil Haštal. „Myslíš, že by se mělo dít něco takového?“

„Není to magie,“ řekl Rozšafín Ctibum, který stál za ním. „Je to jen posedlost.“

„Ano, to je pravda, ale celá ta hra je vlastně posedlostí, pane Haštale,“ odpověděl Sráž.

Haštal se znovu podíval k lóžím. Viděl tam zářící Juliiny tvary, které jiskřily sotva několik kroků od samotného Vetinariho, a vedle nich viděl Gustýnu a Pepeho. Mohla by být klidně bohyní. Nikdy se to nestane, že ne? pomyslel si v duchu. Rozhodně ne ona a nějaký kluk od voskových nádrží.

Nestane se to. Ne teď.

A pak Bingo vykřikl a zdálo se, jako by se všechny hlasy na celém stadionu spojily v jednom jediném výkřiku „ÓÓÓÓÓCH!“

A pak znovu zazněla píšťalka.

„Copak se to stalo, pane?“ vyzvídal vydavatelův asistent.

„Nejsem si tak docela jist. Nevídaní přehráli míč na Macaronu, on se pak srazil s dvojicí hráčů Spojených, a všichni skončili na jediné hromadě.“

~~~

Sráž byl první, kdo doběhl k ležícímu Macaronovi, a teď se s velmi vážným výrazem zadíval na Haštala. „Má vykloubeny obě pately,“[41] řekl. „Budeme potřebovat pár mužů, aby ho dopravili k Lady Sibyle.“

Bývalý děkan se rozhlédl po shromážděných fotbalistech. „Tak co se to tady stalo, pane Křiváčku?“ řekl přísně, zatímco mu z brady odkapávaly kapičky potu.

Tóny si letmo přihladil prstem patku nad čelem.

„Tedy, pane, běžel jsem právě kupředu podle pravidel, abych připravil pana Macaronu o míč, a neměl jsem vůbec tušení, že tuhle Jakub řečený Lžíce má přesně ten samej nápad a přibíhá z vopačný strany, a najednou jsme se tam srazili a padli, vodpusťte mi mou klačtinu, na prdel.“

Haštal se zaškaredil.

Výraz na Tónyho tváři byl zcela jasný. Lhal. On věděl, že lže. Věděl, že i všichni ostatní vědí, že lže, ale bylo mu to jedno. Pravda byla taková, že si celou tu situaci doslova vychutnával. Tónyho boty byly masivní a tak těžké, že by se k nim pravděpodobně dala přivázat i loď.

„Vzali ho do presu jako kus sejra mezi dva chleby, pane,“ stěžoval si Haštal soudci.

„Mohl byste to vyjádřit nějak konkrétněji, mladý muži?“

„Viděl jste přece, jak ten chudák dopadl.“

„Disponujete snad indiciemi o tom, že incident byl vyvolán s úmyslem insultovat pana Macaronu?“

Na Haštalově tváři se objevil nechápavý výraz, a Sráž mu šeptem vysvětloval: „On se tě ptá, jestli můžeš dokázat, že to udělali naschvál.“

„Může to snad dokázat někdo jiný?“ rozhlížel se soudce po kolem stojících hráčích. To samozřejmě žádný z nich nemohl. Haštal přemýšlel, kolik z nich by to dokázat mohlo, kdyby nebylo toho, že tam stál Tóny, nevinný jako žralok. „Jsem soudce, gentlemani, a mohu soudit jen to, co vidím. V tomto případě jsem neviděl nic.“

„Ano, protože si dali dobrý pozor, abyste to neviděl,“ zuřil Haštal. „A vůbec, poslouchejte diváky. Oni to viděli všichni!“

„Jasně, podívejte se! Mají všichni na nohou boty, kterými by mohli loupat kůru ze stromů,“ rozhořčil se i Výsměšek.

„Ano, to je pravda, Vzoromile, pardon, omlouvám se, chtěl jsem říct kapitáne, ale jednak neexistuje žádné pravidlo o tom, jaké boty by měli hráči při hře nosit, a navíc takovéhle boty se při fotbalových hrách nosí tradičně celé roky.“

„Ale vždyť ty boty dokážou mrzačit!“

„Já samozřejmě chápu, k čemu míříte, ale co byste chtěl, abych teď udělal?“ prohlásil Jindřich. „Mám podezření, že kdybych v tomto okamžiku zápas ukončil, ani vy, ani já bychom z toho nevyvázli živí, protože i kdyby se nám náhodou podařilo uniknout hněvu rozzuřeného davu, v žádném případě už bychom neunikli hněvu Vetinariho. Hra bude pokračovat. Nevídaní Akademici mohou postavit náhradníka a já pak, okamžik –“ vytáhl z kapsy poznámkový blok. „Aha, ano, já nařídím volný přímý kop z onoho místa, kde k tomuto politováníhodnému incidentu došlo. Také bych rád dodal, že budu velmi pečlivě hodnotit každé další podobné nehody. Pane Ovečko, doufám, že to svému mužstvu skutečně dobře vysvětlíte.“

„Tak to si klidně můžeme jít hrát na vojáčky!“ zaječel Haštal. „Voni nám právě sejmuli nelepšího hráče, vy je vůbec nepotrestáte a necháte je, aby se nám klidně pošklebovali?“

Jenže sudím byl přece jen bývalý děkan. Muž, který byl zvyklý na tvrdé potyčky s Vzoromilem Výsměškem, s nímž si vyměňoval názory tváří v tvář. Obdařil Haštala ledovým pohledem, pak se velmi ostentativně obrátil k arcikancléřovi a prohlásil: „A také doufám, kapitáne, že vy zase vysvětlíte členům svého týmu, že má rozhodnutí jsou konečná. Dám vám pětiminutovou přestávku na to, abyste to provedl, a kromě toho bych byl rád, kdyby někteří z vašich příznivců odnesli chudáka profesora Macaronu z pole a zjistili, jestli se tady nenajde nějaký mastičkář, který by se na něj podíval.“

V tom okamžiku za nimi zaduněl hlas: „Jednoho máte přímo tady, pane.“ Otočili se. Před nimi se tyčila vysoká postava v cylindru a s malým kufříkem v ruce. Vzhledem ke klobouku a hubenosti budila dojem, že je maličko nadživotní velikosti.

„Doktor Mechorost,“ zkonstatoval Výsměšek. „Tedy, vás bych tady nečekal.“

„Skutečně?“ opáčil doktor. „Něco takového bych neminul ani za celý svět. Tak, pár vašich chlapů ať ho odnese támhle do toho kouta, a já se na něj podívám. Účet pošlu vám, Vzoromile, ano?“

„A nechtěl byste ho raději odnést někam, kde by měl větší pohodlí a klid?“ zjišťoval soudce.

„Jen se nestarejte! Chci vidět na hru.“

„Takže ono jim to projde,“ vztekal se Haštal, když se vracel za pomezní čáru. „Každý ví, že jim to prostě projde.“

„Pořád ještě máme zbytek týmu, pane Haštale,“ uklidňoval ho Sráž a šněroval si při tom boty. Vyrobil si je, jak jinak, sám. Vypadaly jako rukavice na nohy. „Jsem první náhradník. Slibuji, že udělám, co bude v mých silách.“

~~~

Po onom krátkém okamžiku na slunci to zatím bylo pro knihovníka dosti nudné odpoledne. Mezi oběma žerděmi branky nebylo nic zajímavého, knihovník dostával hlad, a proto ho příjemně překvapilo, když se před bránou z ničeho nic objevil velký banán. Později se všichni shodli na tom, že k ovoci, které se tajemně objeví při fotbalovém utkání, by se mělo přistupovat s jistou dávkou opatrnosti. Jenže on měl hlad, před sebou měl banán a metafyzika byla skvělá. Snědl ho.

Gustýna v lóži právě přemýšlela, jestli byla jediná, kdo viděl to úžasně žluté ovoce proletět vzduchem velkým obloukem, jehož konec byl před knihovníkovou bránou. Na jeho začátku v davu však byla paní Volejnohová, která se usmívala na všechny kolem. Byla to matka Zmatkina, který byl sám o sobě neřízenou střelou. Každý, kdo byl alespoň jedinkrát ve skrumáži, ji znal jako pachatelku celé řady neobyčejně vynalézavých útoků a napadení. Vždycky jí to prošlo, protože nikdo ve skrumáži by byl neuhodil stařenku, zvláště ne tu, která stála hned vedle Volejnohy.

„Omluvte mě,“ řekla Gustýna a vstala. „Musím si hned teď skočit tam dolů!“

„Na to zapomeň, milunko,“ odpověděl jí Pepe. „Je tam tělo na tělo. Je to skrumáž a půl!“

„Dej pozor na Julii,“ podívala se na něj Gustýna. Pak se naklonila kupředu a poklepala po rameni nejbližšího muže. „Musím se dostat tam dolů, co nejrychleji to jde. Nevadilo by vám, kdybych skočila?“

Vrhl pohled přes její rameno k zářivě třpytné postavě Julie a odpověděl: „Vůbec ne, když mi dá vaše přítelkyně pořádnou hubičku.“

„To vám nedá, ale dám vám ji já.“

„Ehm, netrapte se tím, slečno, ale pojďte. Podejte mi ruku.“

Byl to celkem rychlý sestup, protože si ji podávali z rukou do rukou. Cestou Gustýnu provázela celá řada lechtivých vtípků, oplzlých žertů a neskonale uspokojující pocit spokojenosti nad tím, že si právě dnes vzala své největší a nejsilnější spodní kalhotky.[42]

Přestože odkopávala lidi z cesty a odstrkovala je lokty, dorazila k brance přesně ve chvíli, kdy byl banán, celý najednou, pohlcen, a zůstala, celá udýchaná, bezmocně stát před knihovníkem. Ten ji obdařil širokým úsměvem, na okamžik se zatvářil zamyšleně, a pak upadl na záda.

Vysoko v lóži se lady Margolotta obrátila k Vetinarimu. „To patří ke hře?“ zeptala se.

„Obávám se, že nikoliv,“ odpověděl jí.

Její Jasnost si zívla. „No, tak to alespoň přinese trochu osvěžení v téhle nudě. Zatím strávili víc času hádkami než hrou.“

Vetinari se usmál. „Jistě, madam. Jak se zdá, podobá se fotbal hodně diplomacii: krátká období bojů následovaná dlouhými obdobími vyjednávání.“

Gustýna strčila do knihovníka. „Hej? Jste v pořádku?“ Jediné, co slyšela, bylo tiché klokotání. Přiložila ruce k ústům a vykřikla: „Člověk… ehm, někdo v nesnázích!“

Za doprovodu hromadných „fúúúj!“, ale, protože tady jsme v Ankh-Morporku, i pochvalných výkřiků se cestovní výbor, ve který se teď hra změnila, přesunul k brance Nevídaných Akademiků.

„Někdo mu hodil banán a já jsem viděla, kdo to byl, a myslím, že byl otrávený,“ vychrlila ze sebe Gustýna jedním dechem.

„Dýchá velmi těžce,“ konstatoval Výsměšek. Ta poznámka byla zbytečná, protože knihovník chrápal tak, že se třásla celá branka.

Výsměšek si dřepl a přiložil ucho na knihovníkovu hruď. „Nemyslím si, že by byl otrávený,“ řekl nakonec.

„Proč myslíte, arcikancléři?“ podíval se na něj Rozšafín.

„Protože kdyby někdo otrávil našeho knihovníka,“ odpověděl Výsměšek vážně, „pak přestože nejsem od přírody mstivý člověk, dohlédl bych na to, aby naše Univerzita stíhala traviče všemi magickými, mystickými a okultními prostředky a aby mu připravila ze zbytku života nejen takové peklo, jaké si jen dovede představit, ale dokonce takové peklo, jaké si dokážu představit jen já! A můžete se spolehnout, gentlemani, že už jsem na tom začal pracovat.“

Rozšafín se rozhlížel kolem, dokud nenašel Mrakoplaše. „Profesore Mrakoplaši? Byl jste… tedy, pořád jste jeho přítelem, takže… nemohl byste mu strčit prsty do krku, nebo něco takového?“

„No, abyste věděl, tak nemohl,“ odpověděl mu Mrakoplaš. „Mám své prsty moc rád, lpím na nich a jsem přesvědčený, že ony budou ještě dlouho lpět na mně.“

Hluk vydávaný davem zesílil. Lidé sem přišli proto, aby viděli fotbal, ne nějaké dohadování.

„Ale je tady přece pořád ještě doktor Mechorost,“ ozval se váhavě Mrakoplaš. „Ten si přece vydělává na živobytí tím, že strká ruce do různých tělních otvorů. Má ten grif.“

„Aha, to je pravda,“ přikývl sudí. „Možná bychom ho měli přivést, aby se postaral i o tohohle dalšího pacienta.“ Pak se obrátil k Výsměškovi. „Musíte nasadit svého druhého náhradníka.“

„To bude Haštal Nejspíš,“ oznámil arcikancléř bez zaváhání.

„To ne!“ vykřikl Hašt. „Slíbil jsem to svý starý mámě!“

„Myslel jsem, že jste součástí týmu?“ zamračil se Výsměšek.

„No, teda… ano, sire, svým způsobem… kde je potřeba pomoct a tak nějak… Slíbil jsem to svý starý mámě, sire, hned potom, co otec zemřel. Vim, že jsem byl v seznamu, ale až na konci, a kdo moh vědět, že se to takhle zvrtne?“

Výsměšek upřel pohled k nebi. „Nuže, tak bych řekl, gentlemani, že nemáme právo nutit někoho, aby porušil slib, který dal své staré matce. To by byl zločin ještě odpornější než vražda. Budeme muset hrát v deseti. Jak se zdá, budeme se muset bez našeho náhradníka obejít.“

~~~

Vydavatel Komety se zatím ve své provizorní kanceláři chopil zápisníku a oznámil: „Jdu tam. Je nesnesitelné jen tak tady sedět.“

„Jdete na hřiště, pane?“

„Ano. Tak se alespoň dozvím, co se děje.“

„Obávám se, že vám to sudí nedovolí!“

~~~

„Ty vážně nebudeš hrát?“ zeptala se Gustýna.

„Už jsem ti to řek! Kolikrát to mám eště lidem vykládat? Slíbil jsem to svý starý mámě!“

„Jenže jsi také součástí týmu, Hašte.“

„Slíbil jsem to svý starý mámě!“

„Ano, ale já věřím, že by to pochopila.“

„Tobě se to snadno řiká, ale doopravdy se to nikdy nedozvíme, že ne?“

„Tak to nemusí být tak docela pravda,“ ozval se vedle nich veselý hlas.

„Hm. Zdravím, doktore Zďáblíkove,“ řekla Gustýna.

„Nemohl jsem si pomoci a vyslechl jsem váš rozhovor, a jestli mi může pan Haštal říci, kde je jeho matka pohřbená, a pokud nám sudí poskytne malý časový odklad… no, je možné, že bych mohl –“

„Varuju vás! Ne aby vás napadlo potulovat se někde v okolí hrobu mý starý mámy s rejčem!“ zaječel Haštal a po tvářích se mu koulely slzy.

„Jsem si jistá, že tě všichni chápeme,“ uklidňovala ho Gustýna. „Se starými matkami to nikdy není jednoduché,“ a pak, aniž vlastně myslela na to, co říká, dodala: „A myslím, že to pochopí i Julie.“

Vzala ho za ruku a táhla jej z hřiště. Hašt měl pravdu. Všechno se to začínalo kazit. Zářivé jistoty, viditelné po začátku hry, začaly blednout.

„Vzdal jste se jednoho gólu v jejich prospěch, pane,“ řekl Rozšafín, když se spolu s arcikancléřem znovu seřadili k zahájení další hry.

„Mám neobyčejnou důvěru k novému strážci naší svatyně, panu Srážovi,“ odpověděl mu Výsměšek. „A taky jim ukážu, co se přihodí lidem, kteří se pokusí otrávit mága.“

Zazněla píšťalka.

„TEĎ SLEZTE A UDĚLEJTE DVACET DALŠÍCH! Promiňte, gentlemani, omlouvám se, nechápu, proč jsem to řekl…“

~~~

Lidem, kteří se pokusí otrávit mága, se v krátkodobém sledu událostí přihodí to, že mají výhodu ve hře. Nepřítomnost profesora Macarony byla pro Nevídané smrtelným úderem. On byl tím sloupem, kolem kterého byla budována univerzitní strategie. Protivník, který si takto dodal odvahu, vyrazil do útoku.

Ale i přesto, pomyslel si vydavatel Komety, když si lehl na okraj hrací plochy vedle svého ikonografa, jak se zdá, mágům se zatím zřejmě daří držet své pozice. Psal tak rychle, jak to jen dokázal, a pokoušel se ze všech sil ignorovat jemný déšť obalů z masových koláčů, banánových slupek, prázdných mastných sáčků od burských oříšků a sem tam nějaké té láhve od piva, který se snášel na hrací plochu.

A kdo že je to teď u míče? Podíval se na malý tahák se seznamem čísel, který si už v průběhu hry vypracoval. Aha, tady. Spojení pronikli na stranu NA a v čele byl pan Křiváček, po všech stránkách nepříjemný člověk, a… to ale určitě nebyl klasický fotbalový postup. Ostatní hráči se shromáždili kolem něj. Díky tomu běžel uprostřed skupiny jakýchsi osobních strážců. Dokonce ani hráči protivníka nevěděli, co se to vlastně děje a jak se mají v takové situaci zachovat, a pak se panu Křiváčkovi podařilo celkem dovedně vystřelit na branku, ale míč jakoby kouzlem ve vzduchu zachytil… pan Sráž. Vydavatel znovu nahlédl do svého taháku, aha, ano, to je ten ork, a rychle dopsal do svého zápisníku: „Který je očividně odborníkem na chytání větších kulatých předmětů.“

Pak se ale zastyděl a poslední větu přeškrtl. Navzdory tomu, kde zrovna ležíme, pomyslel si, nejsme žádná žumpa.

~~~

Ork.

Sráž tancoval sem a tam před svou brankou a pokoušel se najít někoho, kdo by byl na takovém místě, že by dokázal po přihrávce s míčem něco udělat.

„Nemůžeš tady poskakovat celej den, orkáči!“ řekl Tóny, který stál kousek před ním. „Už brzo budeš muset balón odhodit, orkáči. A nikdo ti nějak nejde na pomoc, co, orkáči? Řiká se, že máš pařáty. Ukaž nám ty svý pařáty, orkáči. Ty by ale propíchly balón, že jo?“

„Řekl bych, že jste člověk, který v sobě nosí řadu nevyřešených problémů, pane.“

„Cože?“

Sráž vykopl míč Tónymu přes hlavu a ze skupiny, která se k němu vrhla, se ozvalo křupnutí, které bylo následováno vyjeknutím, následně následovaným pískotem, a na zapískání pak navázalo skandování. Začalo někde v místech, kde stála paní Volejnohová, ale velmi rychle se šířilo: „Ork! Ork! Ork! Ork! Ork! Ork! Ork!“

Výsměšek se zvedl na nohy, ale bylo vidět, že stojí jen velmi nejistě. „Ti hajzlové mě dostali, Jindřichu,“ zaječel hlasem, který přes hlasité skandování nebyl skoro slyšet. „Kolenní čéška! Ta blbá kolenní čéška!“

„Kdo to udělal?“ ptal se rozhodčí.

„Jak to mám vědět? Je to obyčejná rvačka jako za staré hry! A nemohl bys je přinutit, aby přestali s tím posraným skandováním? Tohle nepatří k věcem, co bychom tady rádi slyšeli!“

Arcikancléř Jindřich pozvedl k ústům megafon. „Pane Ovečko?“

Kapitán Spojených si proklestil cestu davem a na tváři měl výraz přihlouplé ovce.

„Nedokážete ovládat své fanoušky?“

Ovečka pokrčil rameny: „Moc se omlouvám, pane, ale co jeden s takovým davem nadělá?“

Jindřich se rozhlédl po stadionu. Co mohl kdo dělat? Byl to dav. Skrumáž. Nikdo jí nevelel, nikdo ji neovládal. Neměla zadek, do nějž by se dala nakopat, ruku, za niž by se dala chytit, ani adresu, kam by se jí dala zaslat obsílka. Prostě tady byla a každý řval, protože řval každý.

„No dobrá, ale doufám, že alespoň dokážete ovládat svůj tým?“ prohlásil. K jeho překvapení pan Ovečka sklopil oči.

„Ne tak docela, pane. Je mi to moc líto, pane, ale tak se věci bohužel mají.“

„Ještě jeden incident podobného druhu, a já zruším utkání. Teď bych navrhoval, abyste opustil hřiště, Vzoromile. Kdo je náhradní kapitán?“

„Já!“ odpověděl Výsměšek, „ale za současných okolností jmenuji svým zástupcem pana Nóblhócha.“

„To nemyslíš Nobyho Nóblhócha?“ vyjekl bývalý děkan.

„Žádné příbuzenstvo,“ pospíšil si zadel Nóblhóch.

„No, tak to byla opravdu dobrá volba,“ oddechl si hlasitě Haštal. „Nobsy je ve svém nitru davový hráč.“

„Jenže v téhle hře by dav být neměl,“ upozornila ho Gustýna. „A řeknu ti ještě jedno: Ať si starý děkan myslí cokoliv, teď už tu hru zastavit nemůže. Tohle místo by vybuchlo!“

„Myslíš?“ ujišťoval se Haštal.

„Poslyš,“ pokračovala Gustýna. „Došlo mi, že máš pravdu. Měl bys odsud vypadnout.“

„Já? Ani nápad.“

„Ale mohl bys při tom být užitečný a dostat odsud Julii. Odveď ji až tam, kde stojí starý Elán a jeho parta. Vsadila bych se, že stojí hned za branama. Udělej to hned teď, dokud se dá ještě projít po schodech. Jak se začne znovu hrát, nemáš šanci.“

Když odešel, přešla Gustýna, které si nikdo nevšímal, až na pomezní čáru do malého prostoru, kde doktor Mechorost hlídal své pacienty.

„Poslyšte, pane, chtěla jsem jen říct… ten malý kožený kufřík, který nosíte s sebou…“

„Ano?“

„Myslím, že budete potřebovat mnohem větší. Jak se daří profesoru Macaronovi?“

Profesor ležel na zádech, zíral k obloze a po tváři se mu rozléval výraz nepříčetného štěstí. „Tohle byl jednoduchý případ,“ prohlásil doktor. „V nejbližší době si rozhodně nezahraje. Dal jsem mu malou dávku takové věcičky, aby se cítil šťastný. Oprava… Dal jsem mu koňskou dávku jedné věcičky, aby se cítil šťastný.“

„A knihovník?“

„Sehnal jsem pár chlapů, aby mi ho pomohli obrátit hlavou dolů, a silně zvracel. Pořád je pěkně groggy, ale nemyslím, že by to bylo nějak tragické. Je mu zle jak papouškovi.“[43]

„Takhle to být nemělo, víte,“ řekla Gustýna, která měla niterný pocit, že by měla ten strašlivý zmatek nějak omluvit.

„Obvykle to tak bývá, že to není tak, jak to být mělo,“ přikývl doktor. Pak se oba otočili, protože zvuky, které vydával dav za nimi, se změnily. Julie ve svém třpytném oděvu sestupovala po schodech. V patách se jí táhlo ticho jako zamilovaný pes. Kromě ticha se jí v řečených patách táhl ještě Pepe a za ním uklidňující mohutnost madam Šarmánové. Ta by se mohla stát, v případě, že by se ze stadionu stal vřítí kotel, užitečnou barikádou.

„Dobrá, drahoušku, tak o co tady vlastně jde?“ prohlásil Pepe.

„Já neodejdu,“ prohlásila Julie, „neodejdu, dokud je Haštal tady. Bez Haštala nikam nejdu. Pepe říká, že Haštal vyhraje utkání.“

„Co to žvaníš?“ podívala se na ni užasle Gustýna.

„On to vyhraje,“ řekl Pepe a zamrkal. „Má na dlani hvězdu. Chcete vidět, jak to udělá, slečno?“

„Co to tady na mě zkoušíte?“ Haštal se vztekle díval z jednoho na druhého.

„Hm, já jsem tak trochu věštec, abyste věděli. Nebo možná kmotřička sudička.“ Pepe rozmáchlým gestem obsáhl vroucí arénu. „Vidíte ten dav? Jejich předci se dožadovali pro své pobavení boje muže proti muži na život a na smrt a s nesmírným potěšením sledovali, jak divoká zvěř rve zaživa bezbranné lidi na kusy. Muž s oštěpem bojoval proti muži s trojzubcem a sítí a další podobné odpudivé nesmysly.“

„A každou druhou neděli tady bývaly bleší trhy,“[44] dodala Gustýna.

„Vždycky to bylo stejné,“ pokračoval Pepe. „Je to jeden obrovský organismus, jediný tvor. Nikdy neumírá. Pláče a řve a miluje a nenávidí po celé generace a nikdo ho nedokáže zkrotit a nikdo ho nedokáže zastavit. Jen pro vás, mladá dámo, a pro duši pana Haštala teď šelmě hodím kost. Bude to jen chvilička.“

Jeho štíhlá, mírně pavoučí postava se vrátila zpět po schodech přesně ve chvíli, kdy znovu zazněl hvizd píšťalky. Gustýna zahlédla zadela Nóblhócha, který vykopával, ale Výsměšek bohužel udělal tu chybu, že usoudil, že člověk, který je stejně velký jako on, je i stejně chytrý. A bylo to tu zas, zase ta stejná stará hra. Spojení dusali přes hřiště a staří borci dělali místo Tónyho armádě, která mířila přímo na Sráže. Rána ho zasáhla do hrudi, zvedla ho ze země, a odnesla až k síti. Zazněla píšťalka a hvizd následoval výkřik: NA TO NESAHEJ, MLADEJ! NEVÍŠ, KDE TO BYLO PŘEDTÍM! Výkřik následovalo zvolání: „Já se opravdu velice omlouvám, nevím, jak se to mohlo stát,“ a zvolání následovalo… absolutní ticho.

To bylo vzápětí proraženo hlasem: „Nejspíš, Nejspíš, Nejspíš.“ Hlas se ozýval odněkud od pódia s lóžemi, zhruba z míst, kam před okamžikem zamířil Pepe.

Bestie zapomněla na slovo „Ork“, ale tím rychleji si vzpomněla na jméno „Nejspíš“, jméno, které ji sytilo tak často, jméno, které sama stvořila a pohltila, jméno, které bylo synonymem fotbalu, samotným srdcem bestie! A tady, na tomto zvláštním válečném poli, to bylo jméno, které se vyvolalo tak snadno! „NEJSPÍŠ! NEJSPÍŠ! NEJSPÍŠ!“ Nebylo snad dospělého muže, který by ho neviděl hrát. Byl legendou. I po všech těch letech to bylo jméno, které přetínalo většinu nepsaných závazků. Vyprávěli jste o něm vnoučatům. Vyprávěli jste jim, jak tam ležel v krvi, a možná i to, jak jste si namočili kapesník v jeho krvi a schovali jste si ho na věčnou památku.

„Nejspíš,“ ozval se baryton madam Šarmánové.

„Nejspíš,“ zašeptala Gustýna a pak znovu: „NEJSPÍŠ!“ Viděla malou postavičku, která tančila nad lóžemi a za sebou táhla pentličku skandování.

Haštalovi stékaly po tvářích slzy. Gustýna mu bez nejmenšího slitování upřela pohled do očí. „Nejspíš! Nejspíš!“

„Ale co moje stará máma!“ zakvílel Hašt.

Pak se k němu naklonila Julie, políbila ho a slzy byly stříbrné. „Nejspíš ano?“

Haštal stál na místě, a zatímco volání neutichalo, otvíral a svíral pěsti. Nakonec jako by pokrčil rameny. Pak vytáhl z kapsy kabátu svou potlučenou plechovku, podal ji Gustýně a znovu se obrátil k hřišti. „Omlouvám se, mami,“ řekl a svlékl si kabát, „ale tohle je fotbal. A já ani nemám dres.“

„Myslely jsme na to,“ přerušila ho Gustýna. „Už když je dávali šít.“ Pak z hloubi svého vaku vytáhla tričko.

„Čtyřka. To bylo číslo mýho táty.“

„Ano,“ přikývla Gustýna. „Víme to. Poslouchej, jak jásají, Hašte.“

Haštal vypadal jako někdo, kdo hledá záminku k útěku. „Nikdy jsem ten nový fotbal netrénoval. Znáte mě, vždycky to byla jen ta plechovka.“

„Je to jen fotbal. Jenom obyčejný fotbal,“ řekl Sráž. „Vpravíte se do toho během několika vteřin.“

Ke skupince dlouhými kroky přispěchal bývalý děkan. „Dobrá, dobrá, dámy a pánové, to všechno je velmi potěšující a cítím v tom i špetku vítaného dojetí, ale je čas, abychom pokračovali v našem fotbalovém utkání, a byl bych velmi vděčný, kdyby všichni, kdož nehrají, opustili hrací plochu a přemístili se za pomezní linie,“ řekl a musel při tom dost křičet, aby v hluku davu slyšel sám sebe.

Haštal nechal Sráže v brance. „Nedělejte si žádné starosti, pane Hašte,“ řekl ork se širokým úsměvem. „Se mnou v bráně a s vámi v útoku nemůžeme prohrát. Podruhé už mě stejným způsobem nedostanou.“ Pak ztlumil hlas a chytil Haštala za rameno. „Až to tady, na našem konci, začne být divoké, běžte jako ďábel na druhou stranu a já už se postarám, abyste včas dostal míč.“ Haštal přikývl a za nadšeného jekotu obecenstva vykročil přes trávník.

Vydavatel Komety to později popisoval následovně:

~

V tomto okamžiku si Spojení, jak se zdá, uvědomili, že mají fungující strategii, a napřeli všechny své síly proti Nevídaným Akademikům, a to v chaotickém útoku, který je zcela jasně mimo soudcovu kontrolu.

Rezolutní ork, střežící bránu Nevídaných, se zřejmě poučil z lekce, již dostal, a dvakrát nebo třikrát zachránil den úžasnými zásahy. Při jednom z nich, podle našeho mínění, odkopl míč tak, že zasáhl hlavu jednoho z nepřátelských hráčů. Míč jej omráčil, ale odrazil se tak šťastně, že se vrátil do páně Srážových rukou, a ten jej zachytil a vhodil na opačnou polovinu, na nohu Haštala Nejspíše, syna slavného fotbalového hrdiny. Haštal Nejspíš dovedl míč hlava nehlava přímo na bránu, kde šťastně a spokojeně odpočíval Karel Veliký Bartoň, vybavený židlí, stolkem, pozdním obědem a dvěma mohutnými obránci, jejichž jediným úkolem očividně bylo postarat se o to, aby k bráně nikdo neprošel.

Celý stadion zatajil dech, když mladičký paladin vypálil děsivou ránu, která bránu bohužel minula o pár pídí, zarachotila na zadní ohradě a odlétla zpět k obráncům. Přesto Nejspíš vyrazil jako posedlý muž, jehož duch se zase pozvedl v okamžiku, kdy se oba obránci připletli jeden druhému do cesty, a umožnili tak mladíkovi zmocnit se znovu míče a vypálit k jeho vytouženému cíli.

Váš dopisovatel si je téměř jist, že dokonce i fanoušci Spojených zasténali, když ani tento druhý výstřel nenašel svůj cíl a odrazil se prakticky k nohám Harolda Sukovce, který neztrácel čas a odkopl ho na polovinu Akademiků dřív, než došlo k nějaké škodě.

Nezdolatelný pan Sráž odrazil několik útoků, zatímco dosti smutné zbytky obrany univerzitních hochů jen dokázaly, že zručnost s kouzelnou hůlkou vám není nic platná, když nevíte, k čemu vám slouží nohy.

V tomto okamžiku byl z pole vykázán doktor J. Zďáblíkov, mistr Temných umění, a to když naléhavé výkřiky zástupů „Kdo je ten podvodník v černém?“ upozornily soudce na jeho pokusy srazit pana F. Hovězáka, jednoho z nechvalně známých Hovězákových bratří, Duše požírající dýkou Pavoučí královny děsivých upírů. Posléze se ukázalo, že není ani kouzelná, dokonce ani vyrobená z kovu, ale je jedním z mnoha podobných předmětů, které je možno zakoupit v Bimbově obchodě s žertovnými předměty v ulici Na Desátém vejci. Zatímco doktor Zďáblíkov vykřikoval děsivá varování, která se týkala jeho univerzitní imunity, byl odvlečen z pole členy svého vlastního týmu, a zanechal tak statečné mágy v ještě větších nesnázích než předtím. Nedivil bych se, kdyby si většina z nich přála mít teď po ruce kouzelný koberec, který by jim umožnil odsud uniknout!

~

Kdyby nic jiného, výkřiky doktora Zďáblíkova a jeho pokusy vzít si s sebou část hřiště získaly Nevídaným nějaký čas. Gustýna vběhla do hřiště a zamířila přímo ke zničenému Haštalovi.

„Co se stalo, Haštale?“ řekla. „Vždyť jsi měl bránu přímo před sebou. Všechno bylo v tvých rukou, přesněji řečeno na tvých botách.“

„Nedělá to, co bych chtěl,“ odpověděl Haštal.

„Jenomže od tebe se čeká, že to přinutíš dělat to, co chceš. Je to jen fotbal.“

„Jasně, ale já se to snažím rychle naučit, zatímco kolem se děje všechno to ostatní.“

„Dobrá, ale skoro se ti to už podařilo. Zatím jsme ještě neprohráli a máme teprve první poločas.“

Když byla hra obnovena, pokračovala podle vydavatelů Komety takto:

~

Jak se zdá, muži ve špičatých kloboucích se do jisté míry vzpamatovali, a kapitán Nóblhóch vedl řízený útok v pokusu znovu přerušit pozdní oběd Karla Bartoně, ale ke zklamání všech syn Davida Nejspíše stále ještě neovládl tak docela umění střílení gólů, a jak se zdá, jeho jedinou nadějí, jak by dokázal doručit jeden z nich do sítě Spojených, by bylo, kdyby míč zabalil a zaslal do brány prostřednictvím poštovního úřadu.

A pak, k všeobecnému šoku, magická parta dokázala, že je mnohem lepší v kulečníku než ve fotbale, když se další z Nejspíšových pokusů, mocný, ale špatně směrovaný, odrazil k hlavě profesora Mrakoplaše, který běžel opačným směrem, a odrazil se od něj zpět do brány dřív, než si kdokoliv, včetně Karla Velikého, stihl uvědomit, k čemu vlastně došlo.

Branku pozdravilo všeobecné jásání, ale podle našeho mínění jen proto, že se celá hra teď změnila v komedii. Bohužel, méně veselá už je ta skutečnost, že na několika místech hlediště propukly rvačky mezi skupinami nepřátelských fanoušků, které byly bezpochyby inspirovány ostudnými výkony na hřišti…

~

Když se hráči obou stran odkulhali na svá místa, zavolal si rozhodčí znovu kapitány obou týmů. „Gentlemani, nejsem si tak docela jist tím, co tady provozujeme, ale jsem si naprosto jistý, že to není fotbal, a rozhodně to v nejbližší době velmi pečlivě prověřím. Mezitím, a to dřív, než bude zraněn ještě někdo další, a hlavně předtím, než davy začnou trhat tohle místo na kusy a požírat jeden druhého, vám řeknu, že příští branka bude ta poslední, přestože jsme teprve v prvním poločase.“ Pak upřel významný pohled na Ovečku a řekl: „Upřímně doufám, že někteří z hráčů budou zpytovat své svědomí. Pokud bych si mohl dovolit použít frázi, gentlemani, bude to teď hlava, nebo orel. Poskytnu vám pět minut na to, abyste to vysvětlili svým mužstvům.“

„Velmi se omlouvám, pane,“ řekl Ovečka a rozhlédl se kolem, „ale někteří z mých mládenců nejsou těmi, které bych si vybral sám, pokud mi rozumíte. Opravdu je velmi vážně pokárám.“

„Podle mého mínění by to zabralo jen v případě, že byste je při tom tloukl kladivem, pane Ovečko. Chovají se ostudně. A doufám, že mi rozumíte i vy, pane Nóblhóchu?“

„Myslím, že i my bychom rádi pokračovali. Nikdy neříkej, že dnešek už umřel.“

„Také bych byl nerad, kdyby tady došlo k úmrtí, ale mám podezření, že vaše žádost o prodloužený čas ukrývá naději, že se pan Nejspíš naučí hrát fotbal, ale obávám se, že se to nestane ani v případě, že by se želva naučila štrikovat.“

„Dobrá, pane, ale nemohl byste –“ začal Ovečka.

„Pane Ovečko, řekl jsem své, jsem soudce a právě v této chvíli jsem tady osoba nejbližší bohům.“

Jsem osoba nejbližší bohům. Ta slova se vrátila jako ozvěnou. Byla tišší a zřetelnější. Rozhlédl se kolem, „Cože? Říkal někdo z vás něco?“ Osoba nejbližší bohům. Ozval se zvuk, který zněl jako bummpin! Ale míč byl přece pořád v jeho rukou! Podíval se na něj. Zdálo se mu to, nebo skutečně bylo něco ve vzduchu? Něco… ve vzduchu… to stříbrné chvění krásných zimních dnů.

~~~

Zatímco se čekalo, udělal Haštal několik trapně neohrabaných kroků na místě. Když zvedl hlavu, zjistil, že ho pozoruje Tóny Křivák.

„Tvůj starej dobrej táta se musí vobracet v hrobě,“ zašklebil se Tóny pobaveně.

„Hele, Tóny, já tě znám,“ odpověděl mu Haštal unaveně. „Vím, jak to děláš. Vybereš si nějakýho pošukanýho chudáka, zaženeš ho do kouta, a pak ho dráždíš tak dlouho, až mu prdne v kouli a začne si, že jo? Jenže na to ti neskočim, na tohle nehraju, Tóny.“

„No, ty teda fakt moc nehraješ, to máš pravdu.“

„Já tě neposlouchám, Tóny,“ odpověděl Haštal.

„Hm, řek bych, že jo.“

Haštal si znovu povzdechl. „Dával jsem si na tebe pozor. Ty a ti tví kámoši jste zatraceně dobrý v tom, kopnout někoho vokovanou botou, když se sudí nedívá, a s tím, co nevidí, nemůže nic dělat.“

Tóny ztlumil hlas. „Řeknu ti jednu věc, Hašte. Po svejch vocuď nevodejdeš, ty ne. Přísahám ti, že tebe vodnesou.“

Vtom zaznělo zahvízdání píšťalky, následované děsivě výhrůžným: „TEN Z CHLAPCŮ, KTERÝ SI NEPŘINESL CVIČEBNÍ ÚBOR, BUDE CVIČIT VE VLASTNÍCH KALHOTÁCH!“

„Poslední gól, náhlá smrt,“ zvolal bývalý děkan a obě strany se srazily. Z chumlu mužů se vynořil Tóny s míčem u nohy a po každém boku se mu držel jeden obrovitý hráč z jeho kriminálnické osobní stráže.

Rozšafín Ctibum, který jim stál přímo v cestě, si rychle spočítal několik věcí, jako rychlost, směr větru a pravděpodobnost, že bude zaživa zašlapán do trávníku. Přesto podnikl pokus připravit Tónyho o míč, ale po srážce skončil vleže na zádech. Jak to vyjádřil vydavatel Komety: při této scéně zoufalství, hrůzy a chaosu stál v cestě vítěznému gólu Spojených jediný obránce – Sráž…

Těsně za Srážem se najednou ozval řev. Neodvážil se ohlédnout, ale někdo doskočil na horní břevno branky, až se celá zatřásla, a jedno opatrné šťouchnutí obrovským rohovitým palcem do zad naznačilo Srážovi, že jeho pomoc na tomto místě už není požadována. Knihovník měl kolem úst zaschlý nazelenalý povlak, ale ten se zcela ztrácel vedle divokého lesku jeho očí.

Podle vydavatele Komety se pak situace dál vyvíjela takto:

~

Křiváček, kterého návrat proslulého muže z pralesa do mágské brány očividně vyvedl z konceptu, podnikl další pokus vsítit vítěznou branku. Ten však byl zmařen knihovníkem, který míč jakoby mimochodem odchytil jednoruč a jediným švihem vrátil do pole až na území Spojených. Teď, když šlo o všechno, se nám zdálo, že se za míčem žene každý muž na trávníku, jako by to byla skupina chlapců, kteří si v příkopu u cesty kopají tradiční plechovkou. Panu Nóblhóchovi, který není nijak příbuzný, jak jsme byli mnohokráte ujišťováni, se nakonec podařilo vytvořit jistý prostor, aby poskytl nešťastnému panu Nejspíšovi další šanci vykročit ve šlépějích vlastního otce. Pan Nejspíš ji minul, podle našeho mínění asi o čtyři centimetry, a míče se zmocnil Karel Veliký, ale ten se vzápětí zřítil k zemi a začal se dusit. Jak jsme pochopili, nacpal si do úst úctyhodný kus masového koláče, aby si uvolnil ruce.

~

„Takhle by to být nemělo,“ řekla Gustýna a ta myšlenka jako by se jí odrazila hlavou. Takhle by to být nemělo. „Hašt musí vyhrát, jinak to není možné.“ A její hlas se znovu vrátil. Může mít člověk ve vlastní hlavě ozvěnu? Jenže oni prohrají, že? Prohrají, protože Tóny ví, jak šikovně porušovat pravidla.

Pravidla.

Já jsem pravidla.

Rozhlédla se kolem, ale kromě doktora a jeho sténajících pacientů – jedinou výjimkou byl Výsměšek, který zuřivě nadával – nebyl nikdo nablízku. Vedle ní stála jen Julie, která pozorovala hru se svým obvyklým, mírně nepřítomným úsměvem.

„Dobrá nebesa. Potřebuje dát jen jediný gól,“ řekla Gustýna nahlas.

Já jsem gól, řekl ten tichý hlas odnikud.

„Slyšelas to?“ nakrčila Gustýna obočí.

„Co?“ odpověděla Julie. Otočila se a Gustýna viděla, že pláče. „Haštal to prohraje.“

Já jsem míč.

Tentokrát hlas přicházel z její kapsy, a ona z ní vytáhla Haštalovu plechovku.

~~~

Když doktor Mechorost zasténal a rozběhl se přes hřiště k rudnoucímu Karlovi Velikému (jak to později vyjádřila Kometa), rozběhla se Gustýna za ním a přitočila se k panu Nóblhóchovi. „Jestli ode mě ještě někdy v životě chcete dostat šálek dobrého čaje a něco k zakousnutí, pane Nóblhóchu, kopnete příští míč ke mně. Poznáte, kde jsem, protože budu ječet a chovat se jako blázen. Uděláte, co vám říkám, ano?“

Udělejte, co vám říká, ano? opakovala ozvěna jejího hlasu. „A co uděláte vy? Hodíte ho nazpátek?“

„Něco takového,“ přikývla Gustýna.

„A k čemu to bude dobré?“

„Díky tomu vyhrajete zápas, k tomu to bude dobré. Dokážete si vybavit pravidlo 202?“

Nechala ho horečnatě přemýšlet a sama si pospíšila k paní Vidlákové a jejím rozjásalkám, které právě teď neměly nad čím jásat. „Myslím, že bychom teď měly mládencům předvést něco opravdu velkolepého,“ navrhla. „Co ty na to, Julie?“

Julie, která jí poslušně šlapala v patách, řekla: „Ano, Týno.“

Ano, Týno. A bylo to tady zase. Jedna věta. Dva hlasy.

Paní Vidláková nepatřila k lidem, kteří by přijímali pokyny od vedoucí Noční kuchyně, ale Gustýna se k ní naklonila a sdělila jí: „Je to na arcikancléřovo výslovné přání.“

Vzkříšení Karla Bartoně zvaného Veliký nebylo nic jednoduchého a dobrovolníků, kteří by byli ochotni mu vstrčit prst do krku, bylo ještě méně, než kolik jich bylo v případě knihovníka. A jeho vyprázdnění a očista trvaly o něco déle.

Když rozhodčí vykázal mužstva zpět na jejich pozice, přiběhla k němu Gustýna, která sotva popadala dech, a podala mu kus papíru. „Co to má být?“

„To jsou pravidla, pane, ale všimněte si, že jsem jedno z nich zakroužkovala.“

Podíval se na označené pravidlo a řekl odmítavě: „Připadá mi to jako hromada keců.“

„Ale není, pane, když se na to budete chvíli dívat, pane, uvědomíte si, že jsou to pravidla.“

Arcikancléř Jindřich pokrčil rameny a zastrčil papír do kapsy. Zadel Nóblhóch se podíval na Gustýnu, která se vyjímala ve skupině rozjásalek velmi nepatřičně. O Gustýně se vědělo, že je velmi velkorysá ke svým přátelům a že dělá ten nejlepší čaj na celé Univerzitě. V téhle situaci nešlo o fotbal, ale o velký hrnek dobrého sladkého čaje a pravděpodobně ještě o nějaký ten sladký vdolek navíc. Naklonil se ke Srážovi. „Gustýna říká, že si máme pamatovat pravidlo 202,“ řekl.

Srážova tvář se rozjasnila. „Geniální nápad a určitě zabere. Řekla vám, abyste vykopl míč z hřiště?“

„Ano, přesně tak. Budeme švindlovat?“ podíval se na něj zadel Nóblhóch.

„Nebudeme, naopak se budeme přísně držet pravidel, ale řeknu vám, že držet se přísně pravidel je někdy lepší než švindlovat.“

Nóblhóchova šance přišla zanedlouho. Překvapivě díky očividně nepřesné přihrávce pana Ovečky. Nestál snad Ovečka těsně vedle nich, když spolu mluvili? A neřekl snad při své špatné přihrávce něco, co znělo jako „Tak do toho!“? Rozhodně to tak vypadalo. Jeho přihrávka každopádně mířila přímo k rozjásalkám, kde ji Gustýna chytila ještě v letu a zastrčila někam do bohatých skladů sukně paní Vidlákové. „Tak tohle jste, děvčata, neviděla, nevíte, kam se míč poděl, a kdyby se dělo cokoliv, nehnete se ze svých míst, jasné?“

Zatímco zástupy fanoušků bučely, křičely, pískaly a jásaly, vytáhla Gustýna ze své kabely plechovku od konzervy a pozvedla ji jednou rukou do vzduchu. „Ztracený míč!“ zaječela z plných plic. „Náhradní míč!“ A hodila plechovku přímo k zadelovi, který byl naštěstí natolik bystrý, že ji okamžitě přehrál Srážovi. Dřív, než se stačil kterýkoliv z ostatních hráčů jen pohnout, dopadla plechovka s tichým bummpin! na špičku boty Haštala Nejspíše…

Podle vydavatelů Komety pak hra pokračovala takto:

~

Byli jsme rozhodně ujištěni, že během zápasu nebyla použita žádná magie, a nemohu si dovolit nevěřit ctihodným profesorům Neviditelné univerzity. Jediné, co vám váš dopisovatel sdělí, je, že Haštal Nejspíš odkopl „míč“ proti veškeré pravděpodobnosti směrem k bráně Akademiků, kde stál a očividně očekával zuřivý nápor hráčů Spojených. Váš dopisovatel musí prohlásit, že to, co následovalo, nebyla jen branka, ale byl to trest a byla to odplata. V tom okamžiku se jméno Nejspíš už podruhé zapsalo do análů fotbalové historie, když Haštal, úžasný syn úžasného otce, vytřel hřiště mužstvem Spojených, vyždímal je, a pak to udělal ještě jednou. Běhal. Kličkoval. Někdy jako by omylem odkopl „míč“ přímo k obránci, který ovšem vzápětí zjistil, že vytoužený předmět míří úplně jiným směrem, a to přesně do míst, kde se právě Nejspíš nacházel. Zesměšňoval je. Hrál si s nimi. Jeho vinou se sráželi jeden s druhým, protože se dva až tři současně vrhali k míči, který už nebyl tam, kde si mysleli, že je. I těm mnohem klidnějším hráčům Spojených muselo přijít jako úleva, když se nakonec smiloval a odkopl „míč“ přes hlavu momentálního brankáře Michala Půlfurta (hrajícího obvykle za Tuláky z Obludné třídy) přímo do sítě, v níž se zatočil, vyletěl znovu ven, aby znovu přistál přesně na špičce Nejspíšovy boty. Nad stadionem se rozlilo ticho…

~

… jako roztopené máslo. Gustýna si byla jistá, že slyší vzdálený ptačí zpěv, možná pohyb žížal pod zeleným trávníkem, ale rozhodně slyšela dávení Karla „Velikého“ Bartoně, které se ozývalo z provizorního lazaretu doktora Mechorosta.

A během této vlády ticha najednou zazněl zvuk připomínající vodu, která vystříkne z protržené přehrady. Byl složitý a přímo fyzický. Diváci tu a tam začínali skandovat. Veškeré skandování všech týmů se spojilo a sladilo v jednom jediném dokonalém okamžiku.

Gustýna v úžasu pozorovala, jak Julie… Jako kdyby se módní přehlídka znovu opakovala. Zdálo se, že se v ní rozhořelo světlo, a z mikroužkové zbroje na všechny strany tryskaly zlaté paprsky. Rozběhla se k Haštalovi, strhla si falešný plnovous a Gustýna si všimla, že se pomalu zvedá ze země, jako kdyby stoupala po schodišti.

Byl to podivný a úžasný pohled, a dokonce ani Karel Bartoň, který stále ještě zvracel, od něj nedokázal odtrhnout oči.

„Odpusťte,“ zeptal se pan Ovečka. „Byl to gól, že ano?“

„Ano, pane Ovečko, řekl bych, že byl,“ přikývl soudce.

Ovečku z cesty odstrčil Tóny Křivák. „Nebyl! Šel příliš k jedný straně. Jste sakra slepej, nebo co? A navíc to byla piksla od konzervy.“

„Ne, pane Křiváčku, to tedy nebyla. Pánové, copak nevidíte, co se vám děje přímo před očima? Podívejte, všechno, co se stalo, bylo naprosto legální, protože to odpovídalo pravidlům hry, abych byl přesný, tedy pravidlu 202. Je velmi prastaré, ale je to pravidlo, a ujišťuji vás, že tady nebyla použita žádná magie. Ale právě teď, gentlemani, nevidíte plout ve vzduchu zlatou dámu?“

„No právě, a to je ještě divnější věc než ten gól.“

„To je prostě fotbal, pane Křiváčku, všechno je to taková podivná dětská hra.“

„Takže utkání skončilo,“ řekl pan Ovečka.

„Ano, pane Ovečko, skončilo. Až na jednu věc, ke které bych rád připoutal vaši pozornost, a tou je ona překrásná zlatá dáma, která se vznáší nad hřištěm. Jsem snad já jediný, kdo ji vidí?“

Ovečka se podíval směrem ke vznášející se Julii. „Ano, opravdu moc pěkná, ale my jsme prohráli, je to tak?“

„Ano, pane Ovečko, zcela jasně a nesporně jste prohráli.“

„A jen pro přesnost,“ pokračoval Ovečka, „další pravidla, abych tak řekl, už se na mě nevztahují?“

„Ne, pane Ovečko, teď už nejste subjektem fotbalových pravidel.“

„Tak vám děkuju za vysvětlení, vaše ctihodnosti, a když dovolíte, rád bych vám jménem Spojených poděkoval za to, jak skvělým způsobem jste zvládl náročné události tohoto odpoledne.“

S těmi slovy se obrátil a vší silou udeřil Tónyho do tváře. Pan Ovečka byl mírný člověk, ale pracoval na jatkách a běžně dokázal každou rukou zvednout jednoho mrtvého vepře, hodit si je přes rameno a odnést na vůz. To dělal celý den, a den co den už mnoho let, a to znamenalo, že i Tónyho hroší kůže musela vzít jeho úder na vědomí. I přesto, když se Tóny vzpamatoval a několikrát zamrkal, se mu podařilo zasyčet: „Ty hajzle!“

„Kvůli tobě jsme prohráli,“ řekl Ovečka. „Kdybychom hráli fér, mohli jsme vyhrát, ale tys to prostě musel celý posrat.“ A hráči, kteří stáli kolem něj, cítili povinnost nespokojeným mumláním vyjádřit svůj souhlas s tímto obviněním.

„Já? To sem nebyl já, ale ten blbej Haštal Nejspíš a ten jeho malej orkskej kámoš. Určitě používali magii. Neříkejte mi, že v tom nebyla magie!“

„Jen skvělé fotbalové umění, ujišťuji vás,“ ušklíbl se na něj bývalý děkan. „Musím říci, že je to výjimečné umění, pravda, ale pan Nejspíš je všeobecně známý svým dokonalým uměním v ovládání plechovky, která je sama o sobě jakousi fotbalovou ikonou.“

„A kde je vůbec ten zatracenej Nejspíš?“

Gustýna s očima upřenýma do středu hřiště řekla hlasem člověka, který je v částečné hypnóze: „Ten už se začíná taky vznášet.“

„Hele, nesnažte se mi tvrdit, že v tom nebyla magie!“ trval na svém Tóny.

„Ne,“ potřásla hlavou Gustýna. „Víš, co si myslím já? Já si myslím, že je to víra. Neslyšíte?“

„Já neslyším vůbec nic, má drahá, při tom kraválu, který dělají lidé,“ zavrtěl hlavou bývalý děkan.

„No právě,“ řekla Gustýna, „poslouchejte ten dav.“

Poslouchal dav. Byl to řev, mohutný řev, který plnil nebeskou klenbu, starý a primitivní, který přicházel bohové vědí odkud, ale v jeho nitru se jako skryté poselství začínala tvořit slova. Ta se pomalu vyjasňovala, jeho uši ho začínaly pomalu vnímat, i když je otázka, zda je skutečně vnímal ušima. Možná, že to bylo něco, co k němu přicházelo přímo jeho kostmi…

~

Když gól se útočníku vsítit podaří,

Či brankář se za neúspěch svůj zastydí,

Ni jeden z nich nechápe jásot davu,

Já konám, snažím se, bojuji o svou slávu,

Protože já jsem dav, pískot i míč,

Jsem triumf, debakl i klíč,

Jsem trávník, koláč, vše, o čem ty sníš,

Jsem Hra, budu jí vždy a navěky, jsem věrná,

Nezáleží na výsledku, kterého docílíš,

Co na tom, zda’s na straně vítězů či poražených stál?

Sláva je jako poupě květu, který v mrazu zčerná,

Však pamatovat navěky si budu, jak jsi hrál!

~

A vždycky to tak zůstane, pomyslela si Gustýna, jako zvuk v praporu. Každý jest jeho součástí.

Julie a Haštal ruku v ruce se začali snášet dolů, pomalu se otáčeli kolem svislé osy, a nakonec přistáli lehce na trávníku, ústa stále ještě spojená v polibku. Na stadion se začala pomalu vracet realita. A existují mezi námi lidé, kteří, i když zaslechnou hlas slavičí, řeknou: „Co je to za zatracenej kravál?“

„Ten hnusnej švindlíř,“ řekl Tóny a vrhl se přímo k Haštalovi. Vzdálenost mezi nimi se rychle zkracovala, ale Haštal stál na místě s užaslým a nesmírně šťastným výrazem v obličeji. Nevšiml si běžícího přikrčeného Tónyho, dokud ho těžká okovaná bota nezasáhla přímo do klína tak tvrdě, že do očí všech mužských přihlížejících vytryskly slzy bolesti.

Podruhé během posledních čtyřiadvaceti hodin zaslechl Haštal zpěv mikroužkové zbroje. Ve chvilce, kdy se tisíce droboučkých článků pohnuly a zase rychle vrátily na svá místa. Jako kdyby mu kalhotami proletěl vánek. Kromě toho necítil vůbec nic.

Tóny na druhé straně ano. Ležel na zemi, zlomený v pase, a mezi zuby mu unikal pískavý a syčivý, bolestivý sten.

Někdo poplácal Haštala po zádech. Byl to Pepe.

„Takže sis oblíkl ty mý kalhoty? No, teda jasně, to nebyly mý kalhoty. Kdyby sis chtěl oblíct mý kalhoty, musel bys bejt potencionální sebevrah. A víš co? Právě mě napadlo jméno pro ten materiál: budu mu říkat retribušium. Netroufám si říct, že to ukončí války, protože si nedokážu představit vůbec nic, co by mohlo války ukončit, ale každopádně to odráží sílu do míst, odkud přišla. Jo, a nedře to, že ne?“

„Ne,“ odpověděl užaslý Haštal.

„No, dostal, co zasloužil! Ale dobře mu tak. Jo, to mi připomíná, potřebuju si tě v nich vyfotit.“

Tóny se pomalu zvedal a bylo vidět, že se do vertikální polohy dostává téměř jen silou vůle. Pepe se pobaveně ušklíbl a Haštal najednou pochopil, že pokud by chtěl kdokoliv, kdo se zvedá se země, Pepemu jakkoliv vyhrožovat, páchal by sebevraždu.

„Máš nůž, ty malej křivej hajzle?“ zavrčel Tóny.

„Ne, Tóny,“ řekl Sráž, který stál za ním. „Už ne. Hra skončila. Štěstěna poctila svou přízní Nevídané Akademiky, a pokud vím, tak tradičním koncem je výměna triček v ovzduší dobrého přátelství a sportovního ducha.“

„Kalhoty ale ne,“ řekl Pepe polohlasem Haštalovi.

„Co ty víš o takových věcech?“ zamračil se Tóny. „Seš jenom zasranej ork. Já vo vás vim svý. Dokážete lidem trhat ruce a nohy. Jste černá magie. Ale já se tě nebojím.“ Na muže s takovými bolestmi se vrhl na Sráže s úctyhodnou rychlostí.

Sráž uhnul. „Myslím, že to očividné nepřátelství, které mezi námi vládne, má mírumilovné řešení.“

„Cože?“

Pepe a několik hráčů se stahovalo k oběma mužům. Tóny si mnoho přátel neudělal. Sráž je zadržel pokynem ruky.

„Jsem si jistý, že ti můžu pomoci, Tóny. Ano, máš pravdu, jsem ork, ale nemá snad ork oči? Nemá ork uši? Nemá snad ork ruce a nohy?“

„Jo… zatím,“ zasyčel Tóny a vrhl se na něj.

To, co se stalo potom, se odehrálo tak rychle, že Haštal z toho nedokázal zachytit prostředek. Začalo to tím, že Tóny letěl vzduchem k Srážovi, a skončilo tím, že Tóny seděl na trávníku a Sráž mu zezadu svíral hlavu rukama s vytaženými drápy. „Tak co teď,“ potřásl Sráž hlavou, zatímco se muž v jeho sevření bezmocně zmítal. „Nebylo by celkem nic těžkého zakroutit vám hlavou tak silně, že by vám praskla páteř a přetrhla se mícha, protože to není volně pohyblivé spojení. Navíc to má samozřejmě tu výhodu, že ušní a oční otvory nabízejí velmi dobré úchopy, něco na způsob bowlingové koule,“ pokračoval vesele po krátkém zamyšlení.

Zatímco pokračoval, kolem se šířilo zděšené ticho. „Kdybych k vyjádření použil měrné jednotky síly, vytvořené sirem Zrůžemilem Zajouklem, řekl bych, že by k tomu stačilo nějakých 250 jouklů. Jenže, a to by bylo pro mnohé překvapující, právě přetržení kůže, šlach a svalů by mi mohlo dělat nějaké potíže. Jste mladý muž a odolnost v tahu bude hodně vysoká. Odhaduji, že jen sama kůže by vyžadovala sílu přinejmenším tisíc jouklů.“

Tóny vyjekl, jak se jeho hlava začala pomalu stáčet stranou.

„Hej! No tak, poslyšte!“ ozval se Výsměšek. „Legrace je legrace, ale…“

„A pak už to začne být dost ošklivé,“ pokračoval Sráž. „Svaly se odtrhnou od kostí poměrně snadno.“

Tónymu se z úst vydal další přiškrcený výkřik.

„Ale když to uvážím všechno dohromady, měla by na to stačit síla nějakých tří až pěti kilojouklů.“ Sráž se odmlčel. „To byl jen takový malý žertík, Tóny. Vím, že se taky rád zasměješ. Myslím, že bych ti taky dokázal vstrčit ruku do krku a vytáhnout žaludek ven.“

„Jen pokračuj,“ zasípal Tóny.

A bestie obklopující arénu ucítila krev. Koneckonců, nebyly to jen koňské dostihy, co se v minulých staletích na Hippu odehrávalo. To relativně malé množství krve, které bylo prolito dnes, nebylo víc než kapkou v porovnání s tím mořem, které tudy proteklo v minulosti, ale když bestie ucítila krev, poznala ji. Výkřiky a skandování houstly, a zatímco lidé vstávali, neustále sílilo volání: Ork, ork, ork!

Sráž stál s lhostejným výrazem, ale pak se obrátil k bývalému děkanovi: „Mohl bych požádat všechny přítomné, aby odešli? Tohle by nemuselo být pěkné.“

„Ale no tak!“ vykřikl Haštal. „Ani náhodou!“

„No dobře,“ přikývl Sráž, „co takhle alespoň dámy?“

„Nejspíš ne,“ odpověděla mu Gustýna.

„Byl byste v tom případě tak laskav, a půjčil mi svůj megafon, soudce? A byl bych vám moc vděčný, kdybyste požádal několik nejsilnějších hráčů v poli, aby se postarali o pana Křiváčka, u nějž, jak se mi zdá, došlo k momentálnímu pominutí smyslů.“

Sudí mu megafon beze slova podal. Sráž si jej vzal, a zatímco bouře výkřiků „Ork, ork!“ sílila, poodešel kousek od skupinky a zůstal tam se založenýma rukama klidně stát. Čekal, dokud se pokřik nevyčerpal a z nedostatku sil neutichl, a zatímco ho pozoroval každý pár očí na stadionu, pozvedl megafon k ústům a řekl: „Gentlemani. Ano, máte pravdu, jsem ork a vždycky orkem budu. Dovolte mi říci, že pro mě byla velká čest dnes tady hrát a s vámi všemi se tak setkat. Bohužel jsem pochopil, že být orkem ve městě je něco, co pro některé z vás může představovat problém.“ Odmlčel se. „Omlouvám se vám, ale byl bych rád, abychom si tuhle věc vyjasnili jednou provždy.“

Z různých míst hlediště se ozval smích a nějaké výkřiky, ale Gustýna měla dojem, že bestie chce sama od sebe mlčet. Nastalo ticho, v němž by bylo slyšet upadnout i špendlík, natož náraz megafonu, který dopadl na trávník. Pak si Sráž vyhrnul rukávy a ztišil hlas, aby lidé museli napínat sluch, pokud ho chtěli zaslechnout.

A řekl: „Tak si pojďte, jestli si myslíte, že jste dost tvrdí.“

Nejdřív to byl šok, pak nevěřící ticho a tiché zvuky, jak se každá hlava obracela ke každé hlavě a říkala: „Vážně to řekl?“, a pak někdo mezi obyčejnými diváky vysoko na tribuně začal tleskat, nejdříve pomalu, ale tempo se pořád zrychlovalo, a vzápětí se situace dostala do okamžiku onoho zvláštního zvratu, kdy netleskat bylo nemyslitelné. Přestat tleskat bylo právě tak nemyslitelné a během minuty se jásot a ovace změnily v bouři.

Sráž se obrátil ke zbytku týmu a bylo vidět, že mu po tvářích stékají slzy. „Byl jsem užitečný?“ zeptal se Gustýny.

Rozběhla se k němu a objala ho. „Vždycky jsi byl užitečný.“

„Tak až zápas skončí, musíme udělat spoustu věcí.“

„Ale zápas skončil, už je to celou věčnost!“

„Ne, neskončí, dokud rozhodčí nezapíská na svou píšťalku. To ví každý.“

„U Slepého Ia, má pravdu,“ přikývl Výsměšek. „Tak do toho, děkane. Ať to odsýpá!“

Arcikancléř Prašnekovy univerzity se považoval za natolik povzneseného nad malichernosti, že se rozhodl nechat Výsměškovu poznámku bez povšimnutí. Přiložil ke rtům obrovskou píšťalku, naplnil své mohutné plíce vzduchem a rozvibroval vyschlý hrášek. Navzdory všemu měl poslední slovo stín Bodypsala Pruhovaného: „ŽÁDNÝ CHLAPEC SI NEBUDE VE SPRCHÁCH HRÁT!“

Davy se vylily ze sedadel a vyrazily na posvěcený trávník. Výsměšek se obrátil k zachmuřenému panu Ovečkovi, poklepal ho po rameni a řekl: „Bude pro mě čest vyměnit si s vámi dresové tričko, pane.“ Odhodil klobouk na zem, stáhl své tričko a odhalil hrudník tak chlupatý, že připomínal dva spící lvy. Triko Spojených, které dostal výměnou, mu bylo poněkud těsné, ale to nebylo důležité, protože jak Tóny předpověděl, řvoucí dav se zmocnil Nevídaných Akademiků, zvedl je na ramena (s výjimkou paní Vidlákové, která se zarputile bránila) a ve slavnostním průvodu je nesl městem. Byl to triumf. Nezáleželo na tom, jestli jste prohráli nebo vyhráli, byl to prostě triumf.[45]

Myslíte si, že tím všechno skončilo?

Mágové Neviditelné univerzity opravdu uměli oslavovat. Na Pepeho a madam Šarmánovou[46] to udělalo dojem. Jenže práce je práce a oni museli myslet na Julii. „Nikde ji nevidím,“ ozvala se madam.

„Myslím, že jsem ji před chvílí zahlédl, a dokonce dvakrát,“ zabručel Pepe. „Ti chlapci tady se fakt nemaj špatně – tak rozmanité sýrové prkénko jsem v životě neviděl. To skoro stojí za ten celibát.“

„Ale? Vážně si to myslíš?“

„Ne. Mimochodem, všimla jste si toho vysokého mága, který po vás neustále háže očkem, má drahá?“

„To je profesor Bingo Macarona. Myslíš si, že by –“ začala madam.

„Bez nejmenší pochybnosti, má drahá. Vím, že si zranil nohy, ale to podle mě není žádný problém.“

Madam znovu natáhla krk, aby prozkoumala dav, v němž hledala blýskavou postavu. „Já jen doufám, že se naše mladá modelka někde nezapletla do nějakých techtlí mechtlí.“

„Jak by mohla? Vždyť je dokonale obklíčena svými obdivovateli.“

„No, možné je všechno.“

Jenže Julie s Haštalem tou dobou seděla v temnotě Noční kuchyně. „Najdu si nějakou práci,“ říkal právě Haštal. „Půjdu s tebou kamkoliv.“

„Měl bys zůstat tady a hrát fotbal,“ odpověděla mu Julie. „Víš, co některý lidi říkali, když jsme pili? Říkali, že David Nejspíš byl tvůj otec.“

„No, to je pravda.“

„Ano,“ pokračovala Julie, „ale voni taky říkali, že ty jsi jeho syn.“

„Teda… možná trochu v tom fotbalu,“ připustil Haštal, „ale nemyslím, že by mi to znovu prošlo s plechovkou od konzervy.“

Políbili se.

Občas není nic víc zapotřebí.

Přesto…

~~~

I Gustýna a Sráž by byli rádi našli nějaké místo trošku za větrem a pokud možno tmavé. Gustýna šťastnou náhodou našla v kapse dvě vstupenky, které jí tam vsunul doktor Zďáblíkov v jednom ze svých pokusů rozšířit světem prostřednictvím amatérského divadla temnotu a sklíčenost. Byli na hře Osudem pronásledovaní od Mášrechta zvaného Veršotepec. Seděli tam ruku v ruce, pozorovali slavnostně hru a cítili, jak jimi probíhají zvláštní vlnky. Na zpáteční cestě městem si o hře povídali a přitom se opatrně vyhýbali skupinám šťastných a opilých fanoušků.

„Tak co si myslíš?“ řekl Sráž po chvilce. „Mluvím o té hře.“

„Nevěřím, že v té době to bylo tak hrozně romantické,“ odpověděla Gustýna. „Přiznám se ti, že mi to připadalo trošičku hloupé.“

„Všeobecně se to ovšem považuje za jednu z největších romantických her posledních padesáti let,“ řekl Sráž.

„Vážně? Ale jaký nám to vlastně dávají příklad? Tak za prvé, copak se v té době v Genově nenašel nikdo, kdo by uměl změřit puls? Bylo by příliš čekat od nich alespoň základní znalost první pomoci? Pomohlo by jim dokonce i malé příruční zrcátko a na lidském těle je řada slušných míst, kde se dá změřit tep.“

„Já si myslím, že to bylo nejspíš tím, že ani jeden z nich nemyslel na sebe,“ odpověděl Sráž.

„Podle mě ani jeden z nich vůbec nemyslel,“ ušklíbla se Gustýna, „a rozhodně nemysleli jeden na druhého jako lidé. Stačilo trochu selského rozumu, a zůstali by naživu. Je to prostě vymyšlené jako knihy. Nevěřím, že by se někdo s trochou rozumu mohl chovat jako oni.“

Stiskli si ruce. „Ty někdy mluvíš jako Její Jasnost,“ řekl, „a to mi připomíná…“

„A to ti připomíná co?“

„Že je čas setkat se s mým stvořitelem.“

~~~

Tóny Křivák procházel nejistým krokem nočními uličkami s bezpečným vědomím, že tam nemůže narazit na nic horšího, než je on sám, což, jak se brzo ukázalo, byl krutý omyl.

„Pan Křiváček?“

„Kdo se ptá?“ řekl, obrátil se a rukou zajel pod plášť, aby vytáhl svou novou krátkou šavli.

Jenže pološerem se dvakrát mihnul jiný nůž, stříbrný a tenký, čísi noha mu zkušeným pohybem dupla na holeň, a srazila ho tak na zem. „To já! Jsem šťastnej konec. Ale můžeš mi také říkat dobrá víla. Neboj se, až si vytřeš krev z očí, prohlédneš, a jak se říká, teď už nebudeš muset platit za pití v žádném z barů tohoto města, i když, jak se obávám, jsi toho nikdy moc nezaplatil.“

Útočník se ledabyle opřel o zeď.

„Důvod, proč tohle dělám, pane Křiváčku, je, že jsem bastard. Jsem starý grázl. Jsem lump. U všech ti tvoje chování procházelo, protože to byli milí a hodní lidi, a já si myslím, že svět potřebuje i takový, jako jsem já, aby vobčas srovnali skóre. Takový lidi, jako jsi ty, jsem znal už dávno předtím, než ses narodil. Trapiče, násilníky a zloděje. Ano, zloděje. Zloděje, který kradou těm ostatním sebeúctu, zloděje, který jim kradou klid myšlenek. Podívej, pan Sráž je ork a slyšel jsem, že svými slovy dokáže lidi polepšit. Kéž by to tak bylo. Jestli to je pravda, je geniální, ale nespraví tím, co už se stalo, rozhodně ne podle mejch měřítek, a proto jsem si myslel, že by ses měl setkat s Pepem jen tak, abyste si řekli nazdar. Jestliže mně přijdeš ještě jednou na voči, budou tě dávat dohromady po kouskách, a divil bych se, kdyby je našli všechny. Ale abych ti dokázal, že i ve mně je něco dobrýho, tumáš něco, co si můžeš přiložit na rány.“

Něco s tichým nárazem dopadlo vedle Tónyho tápající ruky. Zatímco pružné drobné kroky zanikaly v dáli, Tóny, ze kterého na dláždění odkapávala krev a hlen z nosu, zašmátral kolem sebe s jedinou myšlenkou, odstranit krev ze svých očí a pomstu a nenávist ze svého srdce. Za výše popsaných okolností si pak ovšem rozhodně neměl pořezanou tvář utírat polovinou citrónu.

Myslíte, že tím všechno skončilo?

Je politováníhodná skutečnost, že když dva lidé večeří u obrovského impozantního jídelního stolu, sedí každý na jeho vzdálenějším konci. Je to neobyčejně hloupé, komplikuje to rozhovor a zcela znemožňuje, aby jeden druhému podali něco z jídla, ale lord Vetinari a lady Margolotta se této zvyklosti očividně drželi.

Na druhou stranu, oba jedli velmi málo, a tak nebylo, co by si podávali.

„Jak se zdá, váš sekretář vychází skvěle s mojí knihovnicí,“ řekla lady Margolotta.

„Ó ano,“ přikývl Vetinari. „Jak se zdá, porovnávají si své sbírky kroužkových šanonů. On prý vymyslel úplně nový.“

„Myslím si, že pokud má svět správně fungovat,“ usmála se lady Margolotta, „je nezbytně nutné, aby šanony byly důležité alespoň pro jednoho člověka.“ Odložila sklenku a podívala se ke dveřím.

„Zdá se, že jste nervózní,“ prohlásil Vetinari. „Přemýšlíte, jak asi přijde?“

„Měl dnes opravdu velmi dlouhý den, a navíc výjimečně úspěšný. Takže říkáte, že potom šel na amatérské divadelní představení?“

„Ano, s tou velmi přímočarou mladou dámou, která peče koláče,“ dodal Vetinari.

„Aha,“ podívala se na něj lady Margolotta. „Musí přece vědět, že jsem tady, a on si přesto vyjde s kuchařkou?“

Po Vetinariho rtech přelétl slaboučký náznak úsměvu. „To není lecjaká kuchařka. Je to génius mezi kuchařkami.“

„Tedy, abych pravdu řekla, připouštím, že jsem překvapena,“ řekla Její Jasnost.

„A popuzená?“ pokračoval Vetinari. „A možná trochu žárlivá?“

„Zacházíte příliš daleko, Havelocku!“

„Čekala jste ode mne něco jiného? Kromě toho si jistě uvědomujete, že jeho triumf je zároveň vaším triumfem!“

„Už jsem vám řekla, že jsem některé z nich viděla?“ ozvala se Margolotta po chvíli ticha.

„Orky?“

„Ano. Jsou skutečně ubozí. Lidé to samozřejmě říkají o skřetech, ale i když je pravda, že si nábožensky uchovávají i nudle z nosu, a upřímně řečeno, je pravda i skoro všechno to ostatní, má to alespoň nějakou logiku.“

„No, tedy alespoň náboženskou logiku,“ zamumlal Vetinari. „Mají sklony být velmi přizpůsobiví.“

„Věděl jste, že je Igorové vyrobili z lidí?“

Vetinari, sklenku stále v ruce, přešel k protilehlému konci stolu a vzal si pepřenku. „Nevěděl. Ale teď, když mi to říkáte, je to celkem očividné. Skřeti by zdaleka nebyli tak divocí.“

„A nemají vůbec nic,“ přikyvovala Margolotta. „Žádnou kulturu, žádné legendy, žádnou historii – ty jim může dát.“

„On je vším tím, čím oni nejsou,“ zabručel Vetinari, „ale váha, kterou mu kladete na bedra, je nesmírná.“

„A kolik jí spočívá na mých? A kolik na vašich?“

„Je to jako být tažným koněm,“ ušklíbl se Vetinari. „Po nějakém čase si to přestanete uvědomovat, je to prostě způsob života.“

„Zaslouží si svou příležitost a musí se to podniknout teď, dokud je svět v míru.“

„V míru?“ Vetinari mírně pozvedl obočí. „Ach, ano, to je ten čas definovaný jako období, které nám umožňuje přípravy na příští válku.“

„Kde jste se naučil tomu příšernému cynismu, Havelocku?“

Vetinari se otočil a se zamyšleným výrazem se vydal zpět podél stolu. „No, většinou od vás, madam, i když musím podotknout, že zásluhy nejsou tak zcela vaše, protože jsem v tomto směru absolvoval delší období rozšířeného vzdělávání jako tyran tohoto města.“

„Myslím, že jim poskytujete přílišnou svobodu.“

„Hm, jistě, to je pravda. Proto jsem také stále ještě tyranem. Vždycky jsem si myslel, že jedním ze způsobů, jak získat moc, je docílit toho, že si všichni budou myslet, že je nemyslitelné, abych na svém místě nebyl. Pomohu vám jakýmkoliv způsobem, jakým budu moci. Neměli by tady být žádní otroci, dokonce ani otroci instinktů ne.“

„Jedna osoba může znamenat zásadní rozdíl,“ řekla Margolotta. „Podívejte se na pana Zářícího, který je teď Diamantovým králem trollů. Podívejte se na sebe. Jestliže mohou klesnout lidé –“

Vetinari se ostře zasmál. „To tedy ano, to mohou.“

„– pak se mohou orkové pozvednout,“ dokončila Margolotta. „Jestli to není pravda, pak je vesmír lež.“

Ozvalo se sametově hebké zaklepání na dvojité dveře a vstoupil Važuzel. „Je tady pan Sráž, pane.“ Pak dodal s mírně odmítavým výrazem: „A je tady s tou… ženou, která vaří na Univerzitě.“

Vetinari vrhl pohled na Margolottu. „Myslím, že je přijmeme v hlavním sále.“

Važuzel si odkašlal. „Myslím, že bych vám měl říci, pane, že pan Sráž vešel do budovy branami, které byly bezpečně zamčeny.“

„Vyrval je ze závěsů?“ zeptal se Vetinari s nelíčeným a upřímným zájmem.

„Ne, pane, vyzvedl brány ze závěsů a opatrně je opřel vedle o zeď.“

„Výborně, pak má svět pořád ještě naději.“

„A mé stráže?“

Važuzel obrátil pohled k lady Margolottě. „Dovolil jsem si provést předběžná opatření a nenápadně jsem postavil několik z nich se samostříly na ochozy hlavního sálu.“

„Odvolejte je,“ řekl Vetinari.

„Odvolejte je?“ podívala se na něj lady Margolotta.

„Odvolejte je,“ opakoval Vetinari a mluvil přímo k Važuzlovi. Pak natáhl paži k lady Margolottě. „Myslím, že ten výraz je, jak se říká, alea iaeta est. Kostka, Vaše Jasnosti, je vržena, a my oba uvidíme, co padne.“

~~~

Když stoupali nahoru po schodišti, držela se Gustýna co nejblíže Sráže. „Nebudeš kvůli tomu mít nepříjemnosti?“

Když byl hlavní sál paláce prázdný, naháněl strach, protože přesně k tomuto účelu byl vybudován.

„Proč jsi nezaklepal jako každý jiný?“

„Má drahá Gustýno, já nejsem jako každý jiný a ty taky ne,“

„A co chceš dělat?“

„Nevím. Co udělá Její Jasnost? Nemám nejmenší tušení, i když začínám chápat, jakým způsobem přemýšlí, a napadá mě několik možností.“

Pozorovali dvě postavy, které k nim sestupovaly po širokém schodišti, jež se táhlo vzhůru a mizelo kdesi hluboko v budově. Bylo postaveno tak, aby se na něj vešly stovky lidí, dvojice sestupující dolů vypadala až netypicky malá.

„Ah, to je pan Sráž,“ řekl Vetinari, když dorazil skoro k úpatí schodiště, „a slečna Motýlokvětá. Musím se připojit k ostatním a popřát vám oběma k úžasnému, i když, upřímně řečeno, nečekanému úspěchu Nevídaných Akademiků.“

„Myslím, že budete muset upravit celou řadu pravidel, sire,“ řekl Sráž.

„Například?“ zeptal se Vetinari.

„Myslím, že bude třeba, aby měl soudce pomocníky. Nemůže mít oči všude,“ odpověděl Sráž, „a bude třeba některá pravidla doplnit. I když se pan Ovečka zachoval velmi čestně, řekl bych.“

„A z profesora Mrakoplaše by mohl být skvělý útočník, jen kdybyste ho dokázali přesvědčit, aby si s sebou vzal také míč,“ řekl Vetinari.

„Arcikancléřovi bych si něco takového říci nedovolil, sire, ale myslím, že by byl mnohem lepší v roli obránce.“

„A koho byste navrhl jako alternativu?“

„No, Karlík, oživlý kostlivec, který pracuje v oddělení Posmrtné komunikace, skvěle uspěl při zkouškách. A vzato kol a kolem,“ na okamžik se odmlčel, „ano, nikdo koneckonců nemůže za to, jak vypadá.“

Otočili se, když si uvědomili, že se za nimi už nějakou chvilku ozývá tiché „klep, klep“. Byla to noha lady Margolotty.

Sráž se mírně uklonil. „Vaše Jasnosti. Doufám, že se těšíte dobrému zdraví?“

„Nápodobně, Sráži,“ odpověděla lady Margolotta.

Sráž se obrátil ke Gustýně. „Jaké jsi to tehdy použila přirovnání?“

„Jako řípa,“ řekla Gustýna.

„Ano, to je ono, jsem zdravý jako řípa,“ řekl Sráž, „a je to pane Sráži, když dovolíte, Vaše Jasnosti.“

„Nechtěli byste se k nám, vy dva, přidat k pozdní večeři nahoře?“ zeptal se Vetinari a oba je pozorně sledoval.

„Ne, myslím, že se vám nebudeme vnucovat, ale mnohokrát děkujeme. Mám spoustu práce. Lady Margolotto?“

„Prosím?“

„Mohla byste, prosím, sestoupit sem ke mně?“

Gustýna pozorovala jejich výrazy. Vetinari se slaboučce pousmál. Lady se zatvářila uraženě, Sráž měl na tváři výraz sebedůvěry. Když začala po těch několika zbývajících stupních sestupovat k orkovi, byl šustot jejích dlouhých černých šatů slyšitelnou neochotou. „Jsem hodnotný?“ zeptal se Sráž.

„Ano, Sráži, jsi hodnotný.“

„Děkuji vám,“ pousmál se Sráž, „ale učím se, že hodnota je něco, co je třeba neustále obnovovat. Žádala jste mě, abych se vhodně choval. Choval jsem se vhodně?“

„Ano, Sráži, choval ses vhodně.“

„A co si přejete, abych dělal teď?“

„Přála bych si, abys našel orky, kteří žijí v Divokém Überwaldu, a vyvedl je z temnoty.“

„Takže existuje víc orků, jako jsem já?“ zeptal se Sráž.

„Pravděpodobně několik tuctů,“ přikývla lady Margolotta, „ale těžko bych mohla říci, že jsou jako ty. Je to politováníhodná skupinka.“

„A jsou to opravdu oni, komu by to mělo být líto?“ zeptal se Sráž.

Gustýna stále pozorovala jejich tváře. Lady Margolotta kupodivu vypadala zmateně.

„Za vlády Říše zla bylo napácháno mnoho zlých věcí,“ řekla po chvilce. „To nejlepší, co teď můžeme udělat, je, snažit se je napravit. Pomůžeš nám v téhle naší snaze?“

„Jakýmkoliv způsobem to dokážu,“ přikývl Sráž.

„Byla bych ráda, kdybys je naučil civilizovaným způsobům,“ řekla lady odměřeně.

Zdálo se, že o jejích slovech uvažuje. „Ano, samozřejmě, myslím, že to by bylo celkem možné,“ souhlasil. „A koho pošlete, aby učil lidi?“

Vetinari na okamžik vybuchl v smích, ale už vzápětí si zakryl ústa rukou. „Omlouvám se,“ řekl.

„Ale protože je to jen a jen na mně,“ pokračoval Sráž, „říkám ano, půjdu do Divokého Überwaldu.“

„Jsem si naprosto jistá, že vás reverend Ovísek velmi rád uvidí,“ řekla Margolotta.

„On je ještě naživu?“ podivil se Sráž.

„No jistě, samozřejmě, vždyť je nakonec ještě dost mladý a kráčí s odpuštěním po svém boku. Myslím si, že když se k němu připojíš, bude to považovat za velmi vhodné. Abych řekla pravdu, přiznal mi při jedné ze svých tak zřídkavých a nepravidelných návštěv, že by byl poctěn, kdyby dal odpuštění právě tobě.“

„Sráž nepotřebuje žádné odpuštění!“ vybuchla Gustýna.

Sráž se usmál a popleskal ji po ruce. „Überwald je velmi divoká země, nebezpečná pro většinu cizích cestovatelů,“ obrátil se k ní, „dokonce i pro svatého muže. Odpuštění je jméno Ovískovy dvoubřité válečné sekery. Tažení proti ďáblovi není pro mistra Ovíska žádná metafora, Odpuštění přeťalo mé řetězy. Rád ho ponesu dál.“

„Králové trpaslíků a trollů vám poskytnou veškerou pomoc, kterou budou moci,“ řekla Její Jasnost.

Sráž přikývl a obrátil se k Vetinarimu. „Ale nejdřív bych vás rád požádal o malou laskavost, můj pane,“ řekl.

„Ale to je samozřejmé, mluvte.“

„Vím, že město vlastní několik koní – golemů. Napadlo mě, zda bych si jednoho z nich nemohl vypůjčit?“

„Jistě, to není žádný problém,“ přikývl Patricij. Sráž se obrátil ke Gustýně.

„Slečno Motýlokvětá, Julie mi prozradila, že vaším tajným přáním je projet Quirmem za vlahého letního večera a cítit při tom vítr ve vlasech. Můžeme vyrazit. Našetřil jsem peníze.“

V Gustýnině hlavě zapěnily desítky důvodů, proč by neměla. Všude byly nějaké zodpovědnosti, závazky a nikdy neutichající ozvěna hlasu potřebných. Byl tady tisíc a jeden důvod, proč by měla říci ne.

„Ano,“ odpověděla.

„V tom případě už vás nebudeme dál připravovat o váš drahocenný čas, můj pane, má paní, a vyrazíme ke stájím.“

„Ale –“ začala lady Margolotta.

„Myslím, že vše, co mělo být řečeno, řečeno bylo,“ podíval se na ni Sráž. „Navštívím… navštívíme vás samozřejmě hned, jak si tady vyřídím své záležitosti, a už teď se na to velmi těším.“ Ještě jednou je pozdravil a s Gustýnou, která se mu vznášela po boku, se vydal zpět cestou, kterou přišli.

„No, nebylo to překrásné?“ ozval se po chvilce Vetinari. „Všimla jste si, že se celou tu dobu drželi za ruce?“

U dveří se Sráž otočil. „Víte, je tady ještě jedna maličkost. Děkuji vám za to, že jste na ochoz nad schody nepostavil lučištníky. To by bylo opravdu velmi… trapné.“

„Napiju se na váš úspěch, Margolotto,“ řekl Vetinari, když kroky mladé dvojice zanikly v dálce. „Víte, vážně jsem zvažoval, zda nemám slečně Motýlokvěté nabídnout, aby se stala mou kuchařkou.“ Pak si zhluboka povzdechl. „Jenže… co je takový masový koláč proti šťastnému konci?“

Myslíte si, že teď to všechno skončilo?

Následujícího rána pracoval Rozšafín Ctibum v budově Silnoproudé magie, když dovnitř vkulhal Výsměšek. Koleno měl ovinuto svítící stříbrnou páskou. „Brokostřelova Magická tlaková dlaha,“ sděloval. „Jednoduché malé zaklínadlo. Vbrzku budu zas jako rybička. Paní Vidláková mě pořád přemlouvala, abych si na to dal stahovací punčochu, ale já jí řekl, že mě takové věcičky nezajímají.“

„Jsem rád, že máte tak skvělou náladu, arcikancléři,“ odpověděl mu Rozšafín Ctibum, který se prokousával dlouhým výpočtem.

„Už jste měl možnost nahlédnout dnes ráno do papírů, pane Ctibume?“

„Ne, pane. Kvůli té fotbalové záležitosti jsem s prací trochu pozadu.“

„Možná by vás zajímalo, že dnes pozdě v noci se z toho, co na Prašnekově univerzitě s takovou pýchou nazývají Budovou Silnějiproudé magie, vybouralo asi dvacet metrů vysoké kuře, a teď se podle všeho potuluje ulicemi Pseudopolisu. Pronásleduje ho většina tamních akademiků, kteří by ovšem podle mého názoru dokázali město terorizovat i bez něj. Jindřich právě dostal zoufalou semaforovou zprávu a ve spěchu odcestoval.“

„To je velmi znepokojující, pane.“

„No jistě, to opravdu je, viďte?“ přikyvoval Výsměšek a mnul si ruce. „Navíc ten pták podle všeho klade vejce neobyčejnou rychlostí.“

„Hm, to vypadá, jako by došlo k fenoménu kvaziexpanze blabolu, který se sám přizpůsobil živoucímu organismu,“ zabručel Rozšafín. Pak obrátil list a špička jeho pera se svižně pohybovala po dlouhých sloupcích číslic.

„Bývalý děkan měl vejce přes celý obličej,“ pokračoval Výsměšek.

„No, jsem si jistý, že si s tím profesor Cibulář poradí a zanedlouho dostane věci pod kontrolu,“ odpovídal Rozšafín. Tón jeho hlasu byl zcela klidný.

Nastal okamžik ticha přetékajícího zaměstnaností a pak se znovu ozval Výsměšek. „Jak dlouho si myslíte, že mu bude trvat, než to dostane do normálu?“

„Jak velká jsou ta vejce?“

„Dva a půl až tři metry vysoká, jak se zdá,“ odpověděl Výsměšek.

„S vápenatou skořápkou?“

„Ano, a je prý pěkně silná, jak jsem se dozvěděl.“

Rozšafín Ctibum zamyšleně zvedl oči ke stropu. „Hmm, tak to ještě není tak zlé. Kdybyste řekl, že jsou ocelová, bylo by to opravdu velmi znepokojující. Takhle se zdá, že je to nejspíš blabolová devoluce, způsobená pravděpodobně… nedostatkem zkušeností.“

„Myslel jsem, že jste pana Cibuláře naučil všemu, co sám znáte,“ prohlásil tázavě Výsměšek a vypadal tak šťastně, jak si ho Ctibum už dlouho nepamatoval.

„No, je možné, pane, že se tam vyskytlo něco, co zcela přesně nepochopil. Jsou ohroženi lidé?“

„Mágové všechny požádali, aby nevycházeli z domů.“

„Dobrá, pane, myslím, že mi nebude trvat dlouho, než si dám dohromady potřebné věci, takže… někdy po odpolední svačině bychom mohli vyrazit.“

„Já jedu samozřejmě s vámi,“ sdělil mu Výsměšek. Pak se na Ctibuma pozorně zadíval. „A –“

„Prosím?“ obrátil se k němu Rozšafín. Pak se podíval na arcikancléřův spokojený úsměv. „Ach, ano, také si myslím, že je skvělý nápad vzít s sebou jednoho z těch gentlemanů z Komety, aby udělal nějaké obrázky. Mohly by se nám skvěle hodit pro instruktážní účely.“

„Tak tomu říkám výjimečně dokonalý plán, pane Ctibume, a myslím, že bychom s sebou měli vzít i některé z vybraných starších mágů. Jistě by mohli přispět do společného mlýna svou…“ Luskl prsty. „Jak že zní to slovo?“

„Ukvapeností,“ odpověděl Rozšafín.

„Ne, to jsem nemyslel.“

„Hltavostí?“ snažil se Rozšafín. „Nadváhou?“

„No… něco takového… aha, ano, vážností. Nepatříme k lidem, kteří by se honili za nějakými podivnými ptáky. Uvidíme se po obědě. A teď musím vyřídit spoustu dalších věcí.“

„Samozřejmě, arcikancléři,“ přikývl Rozšafín. „Tedy, víte, hm… a co uděláme s tím fotbalovým utkáním, které nám nabídli?“

„Bohužel, jak se zdá, bude to muset počkat, dokud si nepostaví novou univerzitu.“

„To je ovšem opravdu velká škoda, arcikancléři,“ pokyvoval smutně hlavou Rozšafín.

Pokračoval ve svých výpočtech, dokud i ta poslední čísla nevtančila na svá místa. Pohledem se ujistil, že arcikancléř opravdu odešel, a pak se mu po tváři mihnul krátký spokojený úsměv, kterého by si člověk nemusel všimnout, kdyby ho nečekal. Pak si k sobě přitáhl další účetní knihu.

Začínal další překrásný den.

Tak, a teď už to opravdu skončilo!

Terry Pratchett

NEVÍDANÍ AKADEMIKOVÉ

Z anglického originálu Unseen Academicals,

vydaného nakladatelstvím Doubleday

v Londýně v roce 2009,

přeložil Jan Kantůrek.

Jazyková úprava a korektury: Eliška Pospíšilová.

Vydalo nakladatelství TALPRESS, spol. s r.o.,

Řeznická 12, 110 00 Praha 1,

jako svou 528. publikaci.

Sazba: SF SOFT.

Obálka: Paul Kidby

Tisk: CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2010.

Poznámky

[←1]

Pozn. aut.: Technicky vzato bylo město Ankh-Morpork tyranií, což nemusí být vždy totéž jako monarchie, a dokonce i postavení či funkce tyrana byla jejím současným držitelem, lordem Vetinarim, jaksi předefinována. Podle něj to byla jediná forma demokracie, která funguje a kde právo volit má každý, pokud má správný věk a jmenuje se lord Vetinari.

A ono to fungovalo. To ovšem dráždilo mnoho lidí, kteří jaksi cítili, že by to tak fungovat nemělo, a kteří by si na jeho místě přáli monarchu, aby tak nahradili muže, který své postavení získal díky své lstivosti, hlubokému porozumění pravé podstaty lidské mysli, dech vyrážející diplomacii a také díky nemalé zručnosti v ovládání dýky a, jak se všichni shodnou, s myšlením podobným dokonale nabroušené kruhové pile, mužem, který by se tam dostal jen díky tomu, že se narodila.*

Přesto ale královská koruna, jak už bývá u korun zvykem, visela nad vchodem do Poštovního úřadu, Královské banky, nad vraty Mincovny, a v neposlední řadě i nad povalujícím se, svářícím se a neustále nespokojeným podvědomím města samotného. V takové temnotě žije mnoho věcí. Existuje mnoho druhů temnoty, a v nich najdeme celou řadu podivných věcí, které jsou tam uvězněny, vyhnány, ztraceny nebo ukryty. Někdy se jim podaří uniknout. Jindy jednoduše jen tak náhodou vypadnou. A někdy už to prostě jen nedokážou vydržet.

*      Pozn. aut. k pozn. aut.: Třetí možnost, totiž že by mohla město vést skupinka úctyhodných občanů městské společnosti, kteří by odpřisáhli, že si nedovolí žádné benevolence a nezradí všeobecnou důvěru na každém rohu, se okamžitě stala předmětem žertíků a vtipů, které se šířily celým městem.

[←2]

Pozn. aut.: Je ovšem třeba říci, že na té železné posteli Gustýna spí, když je doma, ale ve skutečnosti se většina jejího spánku odbývá v rozměrné klubovce v Noční kuchyni, kde prakticky ovládla umění, jak se téměř obejít bez normálního spánku. Do mezer mezi opěradly a sedákem už napadalo tolik drobků, lžiček, kousků pečiva a knih a nateklo tolik rozlitých nápojů, že by nebylo divu, kdyby tam v dnešních dnech vzkvétala samostatná malá civilizace.

[←3]

Pozn. překl.: Pokud někoho z vás zajímá, co je to tesseraktické podlaží, doporučuji místo dlouhého vysvětlování, aby si přečetl povídku klasika sci-fi Roberta A. Heinleina …a postavil si domeček (správněji Domeček jako klícka). Hledejte v povídkových souborech Těžká planeta nebo Vlak do pekla.

[←4]

Pozn. překl.: Vyslovuje se to megapoud (jako strakapoud!). Věřili byste, že něco takového může existovat? Já ne. Ale ouha, pan Pratchett mě zase doběhl, česky se ten opeřenec jmenuje tabon a je z čeledi Megapodiidae.

[←5]

Pozn. aut.: Je třeba říci, že dr. Zďáblíkov byl synem pana a paní Zbalíkových, ale muž, který nosí černé roucho s ošklivými magickými symboly a prsten s umrlčí hlavou, by byl šílený, nebo snad ještě šílenější, kdyby nevyužil možnost ověnčit se alespoň zdrobnělinou Jeho jména. Tak se z dr. Zbalíkova jaksi nenápadně stal dr. Zďáblíkov.

[←6]

Pozn. překl.: Tak nevím. Dříve bývalo zvykem, že chyby v knihách, které se našly těsně před dokončením, ve chvíli, kdy už nemohly být opraveny, se většinou uvedly na konci poslední složky knihy nebo byly do knihy vloženy na opravním lístku. Těmto opravenkám se říkalo errata (z latinského erratum – omyl, pochybení, poklesek, poblouznění). Proč mi to tak nutkavě připomíná přezdívku zmíněného profesora Podtáhla? Nebo si to pletu s Erasmem Rotterdamským?

[←7]

Pozn. aut.: Nechvalně proslulý profesor Gramatiky a jazykových úzů, by to zřejmě opravil na „ona nebyla Ona“, což by způsobilo, že by profesorovi Logiky zaskočilo jeho pití.

[←8]

Pozn. překl.: Tento latinský výraz se obvykle překládá jako „sestavený/existující pouze k tomuto účelu/pro tento případ“, ale já osobně bych to tady interpretoval spíše jako „trestuhodně/do nebe volajícím způsobem riskantní/všeobecnou bezpečnost ohrožující“.

[←9]

Pozn. aut.: Zdálo by se, že je trochu extravagantní, když instituce jako NU zaměstná profesionálního okapala. Nic není pravdě vzdálenější. Žádný tradiční mág hodný svého špičatého klobouku by nedokázal pracovat ve svitu čisté, hladké… troufneme si dokonce říci panensky nepokapané svíce. To by nevypadalo dobře. Veškerá atmosféra by byla ta tam. A kdyby se stalo něco takového, nešťastný mág by si začal hrát s vypálenými sirkami a narovnanými sponkami na papír, jak to lidé obvykle dělají, aby vytvořil umělé kanálky ve vosku a rozložil kapky stejnoměrně, jak to příroda původně zamýšlela. Jenže něco takového doopravdy nikdy nefunguje a věc nevyhnutelně končí tím, že vosk potřísní všechno včetně koberce a mág si podpálí roucho, nebo dokonce vousy. Bylo proto rozhodnuto, že dobře okapaná svíce je záležitost pro okapala.

[←10]

Pozn. překl.: Abych vám ušetřil hledání, hledal jsem sám a ve slovníku cizích slov jsem našel, že skatologie je cizí výraz, který se dá do češtiny převést jako výkalologie.

[←11]

Pozn. aut.: Původně Společnost objevitelů. Patricij spolek poměrně nevybíravým způsobem donutil k přejmenování. Jeho argument konstatoval, že na většině míst, která členové Společnosti objeví, už žijí lidé, kteří se nově příchozím pokouší prodávat hady.

[←12]

Pozn. překl.: Vyslov Bžunk.

[←13]

Pozn. aut.: Jsou lidé, kteří tvrdí, že by se sherry nemělo pít časně ráno. Tvrdit to mohou, ale pravda to není.

[←14]

Pozn. aut.: Krátce a jednoduše řečeno, každý mág věděl, že i když se bude snažit sebevíc, vždycky se někde najde některý z kolegů, který bude v tajemné jeskyni provozovat prapodivnou, zlou magii.

[←15]

Pozn. překl.: Pro obohacení vašich vědomostí: pan Pratchett použil výraz „widow’s peak,“ což volně přeloženo znamená „vdovská špička“. Říká se, že takové vlasy věští vdovství. Ale zda ovdoví jejich majitel, nebo partner jejich majitele, to už se mi zjistit nepodařilo.

[←16]

Pozn. aut.: Doktor zásadně odmítl vzít na sebe kalhoty. Prohlásil, že žádný temný mág, který v sobě má jen špetku sebeúcty, by na sebe nevzal tak obyčejný kus oděvu, jako jsou kalhoty. Dokonale by to zničilo celkový efekt.

[←17]

Pozn. aut.: Abychom řekli pravdu, tak Juliino povstání z trosek stánku prošlo bez povšimnutí, když nepočítáme jednoho studenta umění, kterého při tom představení málem oslepilo světlo toho zjevení a o mnoho let později namaloval obraz známý pod jménem Kráska zvedající se ze stánku s hrachovou kaší, provázena cherubíny nesoucími opečené klobásy a pizzu. Dílo bylo všeobecně považováno za mistrovské, i když nikdo přesně nedokázal říci, o čem to vlastně, k čertu, je. Ale obraz byl krásný, takže to byla pravda.

[←18]

Pozn. aut.: No ale vždyť máš ještě jedno oko, ne? Takže teď máš hmatatelný důkaz, že jsi vážně tvrdý chlap, zvlášť jestli ti po tom zásahu zůstane taková ta jizva, která se táhne od čela přes prázdný důlek až k bradě. Sežeň si černý klípec nebo v nejhorším černou pásku, a už nikdy nebudeš v baru čekat na to, až tě obslouží.

[←19]

Pozn. překl.: Dušený koláč (wet pie) je vlastně v těstě zapečená směs masa a zeleniny. Stargazey (cornwallský koláč) je jeho odrůda, kde jsou místo masa sardinky. Princip spočívá v tom, že se forma vyloží těstem, naplní vrstvami náplně – maso, zelenina, vejce, brambory atd., zalije se vývarem a přes horní okraj formy se nalepí plát těsta, v jehož středu se prořízne malý křížek, aby mohla unikat pára, a pak se to peče – tedy prakticky dusí. Nezkoušel jsem to, ale věřím, že by to šlo i s vepřovým a se zelím.

[←20]

Pozn. překl.: Doslova „Nepřed služkou!“ Lektor Zaniklých run začal mluvit cizozemsky, jak bývalo dříve zvykem v lepších rodinách, když bylo potřeba probrat věci, o kterých neměly děti a služebnictvo nic vědět. Děti proto, že na to byly příliš malé a dříve nebo později by to roznesly po všech sousedech, služebnictvo proto, že mu do toho nic nebylo a dříve nebo později by to rozneslo po služebnictvu všech sousedů.

[←21]

Pozn. překl.: Je to dušené maso se zeleninou v omáčce, podobné guláši. Do Anglie tohle jídlo přivezli Seveřané. Původně se mu říkalo labskause, časem se jméno zkrátilo na poangličtělé scouse (počítačový překladač to překládá jako „omluvte“!!). Nebudu to složitě popisovat, raději uvádím klasický recept. Pokud chcete, udělejte si nejdříve scouse, a pak názor sami. Tak tedy:

Liverpoolské „omluvte“:

Suroviny: 1kg jehněčí kýty nakrájené na kostky a zbavené tuku * 0.5kg hovězího na dušení nakrájeného na kostky a zbaveného tuku * 0.51 hovězího vývaru a horkou vodu na zalití * olivový olej * 3 cibule, oloupané a nakrájené * 2kg brambor, oloupaných a nakrájených na silnější plátky * 1kg očištěné zeleninové směsi (mrkev, pastiňák, tuřín, kedluben) * sůl * pepř * 1 polévková lžíce čerstvého tymiánu.

Postup: Předehřejeme troubu na 180° C. V pánvi na troše oleje prudce osmahneme jehněčí a hovězí. Často obracíme. Když maso začíná hnědnout, přidáme cibuli a za častého míchání opékáme ještě 5 min. Přesuneme do pekáče nebo ohnivzdorné mísy a přidáme všechny zbývající ingredience (včetně vývaru), s výjimkou soli a pepře. Promícháme. Přilijeme tolik horké vody, aby bylo všechno potopené. Pokryjeme poklicí a pečeme v troubě zhruba 4 hodiny. Když je všechno měkké, dochutíme solí a pepřem.

Pokud vám nebude chutnat, tak mě „scouse“.

[←22]

Pozn. aut.: Trpaslíci mají velmi přímočarý vztah k alkoholickým nápojům. Pivo, medovina, víno, sherry – na všechno jim stačí jedna stejně velká sklenice.

[←23]

Pozn. překl.: Tohle mi připomnělo zásadu americké mafie: Všechny platby pěkně v hotovosti, žádné papíry, které by se daly vystopovat. Jenže, koneckonců, oni jsou ti trpaslíci taky pěkný gang.

[←24]

Pozn. aut.: Na NU byste to rozhodně nikam nedotáhli, kdybyste nedokázali porozumět nekonečnému počtu významů, které se ukrývaly ve slově „ook“.

[←25]

Pozn. aut.: Zmíněný diagram byl navržen, aby zmapoval vývoj mágů, kteří začnou jako bezvýznamní, malí a pobledlí, a s tím, jak postupně roste jejich význam, narůstají a nabývají cholerické zarudlosti, až se nakonec vzdují, vybuchnou a zmizí v oblaku pompéznosti.

[←26]

Pozn. aut.: Tohle prohlášení nemusí být zcela pravdivé. Mágové mají většinou sklony myslet si, že do dalšího jídla zbývá ještě dlouhá doba, dokud si nevpraví do úst první sousto.

[←27]

Pozn. překl.: Tohle je takový zvláštní výčet… je v něm nějaké jídlo, módní kožený výrobek, název speciality východní kuchyně… jako kdyby byl pan Pratchett napsal: štičky, paštičky, taštičky a podobně.

[←28]

Pozn. aut.: Říká se, že pokud se chcete někomu postavit, musíte si ho představit nahého*. V případě paní Vidlákové by to bylo to, čemu Rozšafín Ctibum říká čin kontraproduktivní.

*       Pozn. překl.: U nás se říkalo představit si takového člověka na záchodě a ve vojenské přilbě.

[←29]

Pozn. překl.: Sturm und Drang (česky Bouře a vzdor) bylo německé preromantické literární hnutí, působící v letech 1767-1785. Své jméno získalo podle stejnojmenné hry Friedricha Maxmiliana Klingera. Působilo pouze v německé literatuře, vzniklo jako určitá reakce na éru racionalismu a osvícenství. Inspirací k jednotlivým dílům byla především příroda a lidová slovesnost. Na rozdíl od tehdejších trendů, které vyzdvihovaly rozum, přišlo Sturm und Drang s návratem k emocím. Zhruba „nejdřív mu ji flákni, a pak se uvidí“. Tato snaha o emotivnost vyústila ve snahu o rozvoj geniální osobnosti, která by nejednala racionálně, ale právě naopak rozvíjela svoji emocionalitu. Zhruba „nejdřív mu ji flákni, a pak už se moc nerozhlížej!“.

[←30]

Pozn. překl.: Mluví se tady samozřejmě o tom typu jídel, které na jídelníčku najdete pod cizozemskými názvy jako „cervelas aux oignons“, „pommes de terre avec du lait“ nebo „crepes aux épinards“, a pak zjistíte, že jsou to buřty s cibulí, brambory s mlékem nebo palačinky se špenátem.

[←31]

Pozn. překl.: Procatalepsis je řečnický obrat, kterým řečník vznáší námitky proti vlastní argumentaci a hned si na ně odpovídá. Tím prakticky své argumenty posiluje, protože vyvrací možné námitky dříve, než mohly být položeny. Aby ho husa kopla!

[←32]

Pozn. překl.: V originále bubble and squeak. Je to zapečené maso se zelím, pokrm dělaný ze zbytků. Kdybyste v pondělí vzali zbytky vepřového a zelí od neděle, promíchali a dali v pekáčku zapéct, měli byste pískavé bubloto. Název je zvukomalebný, vychází ze zvuků, které směs vydává při zapékání.

[←33]

Pozn. aut.: Navzdory všeobecnému přesvědčení a naději se lidé obvykle nerozeběhnou okamžitě na pomoc, když zaslechnou výkřik. Tak lidé nefungují. Lidé se podívají jeden po druhém a řeknou: „Neslyšel jste výkřik?“ – protože první výkřik mohl zaznít jen ve vaší hlavě, nebo to mohl být kůň, jehož zažívací trakt prodělal zpětný zážeh.

[←34]

Pozn. překl.: Je velmi těžké odhadnout, jak kostlivci artikulují, ale jedno víme jistě – retní souhlásky vyslovit nedokážou.

[←35]

Pozn. překl.: Pro jistotu překládám: Velmi rafinované! I kdybychom si odmysleli jméno, řekl bych, že Karlík byl kostra mužská.

[←36]

Pozn. aut.: Jedním z důvodů, proč se jim říkalo Ksichti, byl ten, že jste mohli často vidět jejich hrubě načrtnuté portréty na plakátech, které vyvěšovala Hlídka a které velkým písmem žádaly občany města, aby laskavě sdělili Hlídce, kdyby některou z těchto osob zahlédli ve městě.

[←37]

Pozn. aut.: Arcibiskup, který by se ocitl v domě prodejné lásky, by se asi tvářil o něco užasleji a rozpačitěji než v této chvíli Sráž, ale míra řečeného úžasu a rozpaků závisí na tom, kolik arcibiskupů znáte.

[←38]

Pozn. aut.: Policisté na celém světě mají dar vyslovit slova jako sire nebo pane, jako kdyby se to ve skutečnosti psalo psí lejno nebo kozí moč.

[←39]

Pozn. aut.: Nebo to právě měla v úmyslu.

[←40]

Pozn. aut.: Hudební mistr Univerzity se zavrtěl na svém sedadle, vytáhl z kapsy poznámkový blok a rychle si zapsal: Macarona unum est. Certes Macarona est. A už se nemohl dočkat toho, až se dostane zpátky ke svému sboru.

[←41]

Pozn. překl.: Kolenní čéšky. Přímo magické zranění. Ještě že je neměl rozdrcené! Zranění velmi bolestivé a při úrovni tamější medicíny pravděpodobně s doživotními následky. I když… u mágů člověk nikdy neví, že?

[←42]

Pozn. autora.: Tenhle pocit si ovšem tak docela nevychutnala, protože si uvědomila, že ani jeden ze zúčastněných si během jejího přesunu nedovolil ani to nejmenší, čemu by ty kalhotky mohly zabránit.

[←43]

Pozn. aut.: Podle Fletcherova pojednání Avian Nausea Index je na stupnici „přál bych si umřít“ nevolnost papouška na pátém místě. Za nejtěžší je pak považována nevolnost orla Parukáře ulízaného, který dokáže pozvracet tři sousedící země najednou.

[←44]

Pozn. překl.: V originále cart-tail sales, ale koho by zajímal trh s koncovkami ke golfovým vozíkům? Bleší trh je mnohem hezčí výraz a nabízí naší představivosti nepřeberné možnosti.

[←45]

Pozn. aut.: Při těchto příležitostech vítězní hrdinové tradičně stříkají do davů z lahví šampaňského. K tomu tady ovšem nedošlo. Kdyby se už mágům podařilo nějakou náhodou vytáhnout zátku ze šampaňského, rozhodně by ho nerozlévali po okolí.

[←46]

Pozn. aut.: Madam Šarmánová se postavou podobala většině mágů, a proto se tady cítila dvojnásob doma.

Table of Contents

Poznámky