Terry Pratchet Těžké melodično

Historie

Tohle je příběh o paměti. A mohli bychom si pamatovat alespoň, že...

... zeměplošský Smrťkdysi z důvodůznámých jen jemu zachránil malou holčičku Ysabell a vzal ji s sebou do svého domova ležícího mimo prostor a čas. Nechal ji vyrůst do věku šestnácti let, protože věřil, že se staršími dětmi je snazší pořízení než s těmi malými, což samozřejmějen dokazuje, že můžete být nesmrtelnou antropomorfní personifikací a přitom se smrtelněmýlit...

...později si opatřil učedníka jménem Mortimer neboli krátce Mort. Mezi Mortimerem a Ysabell vzplála nenávist na první pohled, a každý ví, co to v dlouhodobém vztahu znamená. Jako zástupce Pochmurného sekáče Mort dokonale zklamal; jeho vinou vznikly potíže, které vedly k poruše Reality a v důsledku toho došlo mezí ním a Smrtěm k boji, který Mort prohrál...

...nakonec Smrť-opětz příčin, které znal jen on sám -ušetřil Mortův život a poslal ho spolu s Ysabell zpátky na svět.

Nikdo neví, kdy a pročse Smrťzačal v praxi zajímat o lidské bytosti, se kterými tak dlouho pracoval. Pravděpodobněto bylo z obyčejné zvědavosti. Dokonce i ten nejvýkonnější deratizátor se nakonec začne zajímat o krysy. Jenže i když bude pozorovat, jak krysy žijí i umírají, a zaznamená

každou podrobnost krysí existence, nemusí nikdy poznat, co to znamená procházet bludištěm.

Je-li však pravda, že sám akt pozorování mění věc, jež je pozorována (* Pozn. auto.: Kvůli kvantům.), je mnohem pravdivější, že pozorovaná věc mění svého pozorovatele.

Mort a Ysabell se vzali.

A měli dítě.

Je to také příběh o sexu, drogách a Hudbě, která v sobě měla kamení neboli, jak říkali rádoby světa znalí výrostkové, rocks in.

Jak bych vám to...

... jedna věc ze tří, to není špatné. Je to, přesněřečeno, jen třiatřicet procent, ale mohlo by to být horší.

Kde skončit?

Temná, bouřlivá noc. Neovladatelný kočár, jehož koněse utrhli, který proletí starou, chatrnou ohradou a převrátí se do rokliny za ní. Dokonce ani nenarazí do výběžkůskalní stěny; dopadne přímo do koryta vyschlé řeky dole a rozletí se na kusy, jako by vybuchl.

Slečna Cílená nervóznězašustila papíry s domácími pracemi.

Tady tu napsala dívenka stará šest let:

Co jsme dělaly o prázdninách: Na prázdninách jsem byla u dědy on má velkího bílího kůněa celou černou zahradu. Jedli jsme vajíčko a zmažený brambůrky.

Pak se vznítí olej z kočárových lamp a dojde k druhému výbuchu, z jehož středu se -protože i tragédie mají své scénáře -vykutálí hořící kolo.

A další domácí práce, napsaná ve věku sedmi let. Celá černá. Slečna Cílená si ztěžka povzdechla.

Nebylo totím, žebyto děvče mělo jen černou tužku. Ve skutečnosti měla děvčata v Quirmské koleji pro mladé dámy k dispozici drahé tužky všech barev.

A nakonec, kdy zapraskají a uhasnou poslední uhlíky, je tady ticho.

A pozorovatel.

Který se otočía řekne někomu v temnotě:

ANO. MOHL JSEM S TÍM NĚCO DĚLAT.

A odjede.

Slečna Cílená znovu šustí papíry. Cítí se nesoustředěná a nervózní, což jsou ovšem pocity společné všem, kdo mají s tou dívenkou co do činění. Papír ji obvykle dodává jistotu. Je mnohem spolehlivější.

Pak tady byla ta věc s tou... nehodou.

Slečna Cílená už podobné věci schovankách oznamovala dříve. Bylo to riziko, které jste museli nést, když jste vedli velkou dívčí internátní školu. Rodiče mnoha děvčat byli často v zahraničí, většinou za tím či oním obchodem, a často to bývaly obchody, u nichž výše zisku byla přímo úměrná riziku vyplývajícímu z nepříjemnosti lidí, s nimiž byly uzavírány.

Slečna Cílená věděla, jak se v takových případech zachovat. Bylo to jistěbolestivé, ale tyhle věci měly svůj pravidelný průběh. Nejdřív šok, pak slzy a pak, po nějaké té chvíli, bylo po všem. Lidé

měli způsob, jak se s takovými věcmi vyrovnat. Pro tyhle události byl v lidském podvědomí uložen určitý scénář. Život šel dál.

Jenže tohle dítějen tak sedělo. Byla to ta společenská zdvořilost, která vyděsila slečnu Cílenou k smrti. Byla celkem laskavá, navzdory tomu, že ji větší část života vysoušeli na sporáku vzdělání, ale byla také svědomitá a měla smysl pro pořádek. Myslela si, že ví, jak tyhle věci probíhají, a byla jaksi neurčitědotčena tím, že v tomhle případěje to jinak.

„Ehm... jestli bys teďchtěla být sama, aby ses mohla vyplakat“ – navrhla v nejistém pokusu rozjet věci po známých kolejích.

„Pomohlo by to?“ zeptala se Zuzanka.

Slečně Cílené jistě.

Jediné, co se jí ze sebe nakonec podařilo vypravit, bylo: „Napadlo mě, jestli si vůbec uvědomuješ, co jsem ti právěřekla?“

To dítějen zvedlo pohled ke stropu, jako kdyby řešilo nějaký složitý matematický příklad, a pak řeklo: „Myslím, že ano.“

Vypadalo to, jako kdyby o tom už Zuzanka věděla a nějakým způsobem se s tím vyrovnala. Slečna Cílená požádala vyučující, aby na Zuzanku nenápadnědávali pozor. Oni jí tvrdili, že je to těžké, protože…

Na dveře slečny Cílené někdo nejistězaklepal. Znělo to, jako když klepe někdo, kdo by byl raději, kdyby ho uvnitřnezaslechli. Slečna Cílená se vrátila do přítomnosti.

„Dále,“ řekla.

Dveře se otevřely.

Zuzanka nikdy nedělal žádný hluk. Toho si všimli všichni vyučující. Je to naprosto nepochopitelné, říkali. Vždycky se před vámi objevila ve chvíli, kdy jste to nejméněčekali.

„Ach, to je Zuzanka,“ řekla slečna Cílená a tváří jí zacukal nervózní úsměv podobný tiku otřásajícímu nemocnou ovcí. „Prosím, sedni si.“

„Děkuji, slečno Cílená.“

Slečna Cílená zašustila papíry.

„Zuzanko…“

„Ano, slečno Cílená?“

„Nerada to říkám, ale jak se zdá, zase jsi chyběla na některých hodinách.“

„Tomu nerozumím, slečno Cílená.“

Ředitelka se naklonila kupředu. Cítila sama se sebou jistou nespokojenost, ale… na tom dítěti bylo skutečně něco nesympatického. Zuzanka byla naprosto dokonalá v předmětech, které ji zajímaly, ale to bylo všechno. Byla brilantní, tak jako je brilantní diamant – množství hran a lesk, který nehřeje.

„Ty už jsi to… dělala znovu?“ nahodila. „Slíbila jsi mi, že s tou hloupostí přestaneš.“

„Já vám nerozumím, slečno Cílená.“

„Ty už jsi se zase dělala neviditelnou, že?“

Zuzanka se začervenala. Začervenala se i slečna Cílená, i když její tváře při tom jen slabězrůžověly. Vždyť, pomyslela si, vždyťje to nesmyslné. Odporuje to zdravému rozumu. Je to –oh, přeceto –

Odvrátila hlavu a zavřela oči.

„Ano, slečno Cílená?“ ozvala se Zuzanka těsně předtím, než slečna Cílená stačila říci: „Zuzanko?“

Slečna Cílená se otřásla. To byla další taková věc,o níž učitelé mluvili. Někdy Zuzanka odpovídala na otázky ještě před tím, než jste jí je položili…

Násilím se přinutila ke klidu.

„Stále ještětady sedíš, že?“

„Jistě, slečno Cílená.“

Absurdní.

To není neviditelnost, pomyslela si. Dělá se jen nenápadnou. Podivná dívenka…, která že to vlastně…?

Soustředila se. Proti tomuto nebezpečí se pojistila tak, že si napsala krátkou poznámku na kousek papíru a ten připevnila ke složce se záznamy.

Teďsi ji rychle přečetla:

Hovoříš se Zuzanou Stohelitskou. Pokus se na to nezapomenout.

„Zuzanko?“ nahodila pokusně.

„Prosím, slečno Cílená?“

Když se slečna Cílená soustředila, seděla Zuzanka přímo před ní. Když to opravdu zkoušela, slyšela i její hlas. Musela jen důsledněbojovat proti neodbytnému pocitu, že je v místnosti docela sama.

„Bohužel musím říci, že slečna Překažníková a slečna Gregorová si zase stěžovaly,“ vypravila ze sebe s velkým úsilím.

„Jsem ve tříděvždycky, slečno Cílená.“

„Věřím, že jsi. Slečna Zradílková a slečna Dupalová říkají, že těvidí pořád. Ve sborovněkvůli tomu dokonce došlo k ošklivé hádce.

Je to snad tím, že máš ráda logiku a matematiku a nemáš ráda jazyky a dějepis?“

Slečna Cílená se opět soustředila. Neexistoval způsob, jak by to dítěopustilo místnost. Když

skutečněpořádněstiskla své vědomí, slyšela vzdálený hlásek, který říká: „To já nevím, slečno Cílená.“

„Zuzanko, je skutečněvelmi rozčilující, když najednou –„

Slečna Cílená se odmlčela. Rozhlédla se po pracovněa pak se zadívala na poznámku připevněnou ke složce ležící na stole. Zdálo se, že ji čte, chvilku se tvářila nechápavě, pak papírek zmačkala a vyhodila do koše na papír. Nakonec vzala pero, chvilku upírala pohled do neurčita a pak se začala zabývat školními záležitostmi.

Zuzanka ještěchvilku vychovaněvyčkávala, pak vstala a odešla tak tiše, jak to jen dokázala.

Některé věci se staly dřív než jiné věci. Bohové hrají hry s osudy lidí. Ale než začnou, musí si na hrací plochu rozestavět všechny figurky a prohledat byt, aby našli kostky.

V malé horské zemičce Chalamadosu pršelo. V Chalamadosu pršelo neustále. Déšť, to byl hlavní

vývozní artikl země. V Chalamadosu měli dešťové doly.

Imp y Cilin – bard – seděl pod stálezeleným stromem, spíš ze zvyku než z naděje, že by ho uchránil před deštěm. Voda stékala po jehličí a tvořila stružky na větvích, takže strom vlastně

působil jako sběračvody. Impovi tu a tam na hlavu padaly celé kusy deště.

Bylo mu osmnáct, měl výjimečný talent a většinou nevycházel se svým vlastním životem právěnejlépe.

Naladil si harfu, svou překrásnou novou harfu, pozoroval déšťa po tváři mu stékaly slzy a mísily se s deštěm.

Takové lidi bohové milují.

Říká se, že když chtějí bohové někoho zničit, nechají ho nejdříve zešílet. Pravda ale je, že když

chtějí bohové někoho zničit, podají mu většinou ekvivalent známé tyčinky s prskající šňůrkou na konci a s nápisem Muniční továrna Akme na obalu. Je to mnohem zajímavější a netrvá to zdaleka tak dlouho.

Zuzanka se loudala po chodbách páchnoucích dezinfekcí. Nedělalo jí starosti, co si bude slečna Cílená myslet. Obvykle si nelámala hlavu tím, co si bude kdo myslet. Nevěděla, pročna ni lidé

zapomínají, když si to přeje, ale zdálo se, že kdykoliv se potom na to přijde v řeči, jsou poněkud v rozpacích.

Někteří učitelé měli občas potíž s tím ji vidět. To bylo prima. Většinou si do třídy nosila knihu a mírumilovněsi četla, zatímco kolem ní se ostatní zmítali v osidlech oblastí a množství vývozních produktůKlače.

Byla to nade vši pochybnost překrásná harfa. Velmi zřídka se podaří řemeslníkovi vyrobit něco, na čem si nedokážeme představit nějaké vylepšení. Neunavoval se žádnou výzdobou. To by byla svým způsobem svatokrádež.

A byla nová, což je v Chalamadosu vzácné. Většinou byly harfy staré. Nebylo to tím, že by se nějak ohrály. Občas potřebovaly nový rám nebo krk nebo pár strun – ale harfa zůstávala stejná.

Staří bardové tvrdili, že stářím harfy vyzrávají a jsou lepší, i když starci mají tendenci tvrdit to navzdory každodenním zkušenostem o čemkoliv.

Imp brnkl na strunu. Tón chvilku visel ve vzduchu a pak vybledl. Zvuk byl čistý a jasný, harfa zpívala jako zvon. Bylo nemožné si představit, jaká bude třeba za sto let.

Jeho otec tvrdil, že jsou to samé hlouposti, protože budoucnost se zapisuje do kamene, ne do not.

To však byl teprve začátek celé jejich hádky.

Pak otec řekl jisté věci a on sám zase jiné, a najednou se svět změnil v docela nové, velmi nepříjemné místo, protože řečené věci se nedaly vzít zpět.

Pak prohlásil: „Ty o tom nic nevíš! Jsi jen hloupý starý mužský! Ale já bych za svou hudbu obětoval život! Jednoho dne všichni řeknou, že jsem největší hudebník na světě!“

Hloupá slova. Jako kdyby se některý z bardůstaral o mínění někoho jiného než ostatních bardů, kteří stráví celý život tím, že se učí naslouchat hudbě.

Ale aťuž tak, nebo tak, ta slova řekl. A když něco takového řeknete s patřičnou vášní a bohové se nudí, vytvoří někdy kolem takových slov celý vesmír. Slova měla vždycky sílu změnit svět.

Buďte opatrní v tom, co si přejete. Nikdy nevíte, kdo vás poslouchá!

Nebo co, když už je o tom řeč.

Protože třeba vesmírem se může vznášet cokoliv a několik slov pronesených nevhodnou osobou ve vhodnou dobu může způsobit, že to něco změní směr letu…

Kdesi daleko v rušné metropoli Ankh-Morporku se z jedné zcela holé stěny vyrojit přinejmenším tucet jiskřiček…

…a pak se tam objevil obchod. Starý obchod s hudebními nástroji. Nikdo si toho nevšiml. Od chvíle, kdy se tam objevil, tam byl od nepaměti.

Smrťseděl s pohledem upřeným do neurčita a rukama si podpíral spodní čelist.

Albert se přišoural velmi opatrně.

Ve svých zřídkavých introspektivních náladách, a toto byla jedna z nich, Smrťčasto přemýšlel, pročjeho sluha prochází místností vždycky stejnou cestou.

TÍM MYSLÍM, pomyslel si, KDYŽ VEZMEME V POTAZ VELIKOST MÍSTNOSTI…

…, která se rozkládala do nekonečna, nebo tak blízko k nekonečnu, že už v tom prakticky nebyl žádný rozdíl. Tedy ve skutečnosti měla asi dva kilometry. To je na pokoj po čertech hodně, zatímco z nekonečna si z takového vzorku stěží uděláte představu.

Když Smrťtenhle dům tvořil, pořádněse rozjařil. Čas a prostor byly věci, se kterými bylo třeba manipulovat, ne se jim podřídit. Vnitřní rozměrybyly až příliš velkorysé. Zapomenul udělat „venku“

větší než „uvnitř“. A se zahradou to bylo podobně. Když se o ty věci pak začal trochu zajímat, uvědomil si, jakou roli podle lidí hrají v koncepci zahrady, například u růží, barvy. Ale on je udělal černé. Měl rád černou. Šla ke všemu. A dříve nebo později šel každý k ní.

Lidé, které znal – a několik jich bylo - , se vyrovnali s nesmyslnou velikostí místnosti jednoduše tak, že ji ignorovali.

Vezměte si například Alberta. Otevřely se velké dveře, vstoupil Albert a opatrněbalancoval šálkem na talířku…

…a o chvíli později už stál skoro uprostřed pokoje, na malém koberci, který lemoval Smrťův stůl.

Smrťse před nějakou dobou vzdal úvah, jak může jeho sluha tak rychle překonat onen rozlehlý

prostor mezi dveřmi a stolem, a teprve nedávno mu došlo, že pro Alberta tam žádný rozlehlý prostor neexistuje…

„Přinesl jsem vám trochu heřmánkového čaje, pane,“ řekl Albert.

HMM?

„Pane?“

OMLOUVÁM SE. ZAMYSLEL JSEM SE. CO JSI ŘÍKAL?

„Kamilkový čaj?“

MYSLEL JSEM, ŽE JE TO NĚJAKÉ MÝDLO?

„Tu bylinu můžete použít jako čaj nebo do mýdla,“ přikývl Albert. Dělal si starosti. Vždycky si dělal starosti, když Smrťzačal o věcech přemýšlet. To nebylo dobré zaměstnání, přemýšlet o věcech.

A Smrťo nich ještěnavíc přemýšlel špatným způsobem.

JAK SKVĚLÉ! ČISTÝ UVITŘI ZVENČÍ!

Smrť si znovu podepřel rukama bradu.

„Pane?“ ozval se po chvíli Albert.

HMM?

„Když ho nevypijete, vychladne.“

ALBERTE…

„Ano, pane?“

TAK JSEM PŘEMÝŠLEL O TOM…

„Ano?“

O CO TADY VLASTNĚ JDE? VÁŽNĚ? KDYŽ SE NAD TÍM OPRAVDU ZAMYSLÍŠ?

„Aha. No. To tedy vážněnevím, pane.“

NECHTĚL JSEM TO UDĚLAT, ALBERTE. SÁM TO DOBŘE VÍŠ. ALE JÁ UŽ VÍM, CO

MYSLELA. NEJEN TÍM O TĚCH KOLENOU.

„Kdopak, pane?“

Odpověďnedostal.

Když se Albert došoural zpět ke dveřím, ohlédl se. Smrťznovu zíral kamsi do neznáma. Nikdo neuměl tak zírat jako on.

To, že občas někdo neviděl ji, nebyl ten největší problém. Byly to naopak ty věci, které viděla ona, co jí dělalo starosti.

Byly to sny. Byly to samozřejmějenom sny. Zuzanka znala moderní teorie, které pravily, že sny jsou jen představy, a ty se v našem podvědomí objevují, když spíme a náš mozek si zatím přebírá

události uběhlého dne. Byla by mnohem klidnější, kdyby události jejího běžného dne alespoň někdy zahrnovaly létajícího bílého koně, nekonečné černé místnosti plné přesýpacích hodin a spoustu lebek.

Koneckoncůto opravdu byly jen sny. Vídala i jiné věci. Tak například se nikdy nezmínila o podivné cizí ženě, která se v jejich ložnici objevila té noci, kdy si Rebeka Splávková uložila pod polštářsvůj vytržený zub. Zuzanka viděl, jak ta žena prošla oknem a zůstala stát u Rebečiny postele.

Vypadala tak trochu jako děvče z mlékárny a vůbec z ní nešel strach, i když procházela nábytkem.

Pak zacinkaly mince. Příští rány byl zub pryča Rebeka byla bohatší o půltolar.

Zuzanka tyhle věci neměla ráda. Věděla, že mentálněnevyrovnaní lidé vyprávějí dětem o víle Zubničce, ale to přece nebyl důvod pro to, aby existovala. Takové myšlení spíš naznačovalo, že to v hlavěnemá tak docela v pořádku. Nenáviděla takové popletené myšlení, které bylo navíc v království slečny Cílené tím největším prohřeškem.

Vláda slečny Cílené jinak nebyla zlá. Slečna Eulálie Cílená a její kolegyně, slečna Delakrosová, založily dívčí kolej na základě převratného objevu, že dívky obvykle do doby, než se s nimi někdo ožení, nemají co na práci, a mohly by se tedy docela dobře zabavit tím, že se naučí něco užitečného.

Na světěbylo mnoho škol, ale ty všechny byly pod vedením některého řádu nebo cechu. Jenže slečna Cílená měla k řádům své výhrady, založené na logických argumentech, a neuznávala krátkozrakou politiku cechů, které odmítaly do svých škol přijímat dívky, s vyjímkou Cechu zlodějůa Cechu švadlen. Jenže tam venku byl velký a nebezpečný světa děvče by mohlo dopadnout hůž, než když mu bylo schopno čelit s dobrou znalostí geometrie a astronomie pod kazajkou. Slečna Cílená totiž mimo jiné pevně věřila i tomu, že mezi chlapci a dívkami neexistuje žádný podstatný

rozdíl.

Alespoňžádný, o kterém by stálo za to mluvit.

Tedy, o kterém by považovala za nutné mluvit slečna Cílená.

Proto věřila v to, žeje třeba jí svěřené žačky – budoucí mladé ženy – probudit k samostatnému, logickému a zvídavému myšlení. Podobné snažení však lze přirovnat, co se moudrosti rozhodnutí

týče, k nápadu vydat se na lov krokodýlův papírové loďce během ročního období s největším statisticky dokázaným průměrným množstvím potopených lodí.

Tak například, když shromážděným žačkám své školy s rozechvělou bradou přednášela o nebezpečí, která jim hrozí ve městěza zdmi školy, došlo tři sta zdravým, zvídavých myslí k tomu, že: 1) tato nebezpečí by měla být při nejbližší možné příležitosti prozkoumána v praxi, a ty logické

mysli k tomu ještě přidaly otázku: 2) odkud o tom všem slečna Cílená asi ví. A vysoké, kovovými hroty posázené zdi kolem kolejních pozemků se mladým a konstruktivním mozkům plným trigonometrie a tělům zoceleným šermem, prostnými a studenými koupelemi jevily jako směšná

překážka. Slečna Cílená dokázala, že i nebezpečí začalo vypadat zajímavě.

No, tolik tedy k setkání s noční návštěvnicí, Zuzanka po nějaké době přesvědčila sama sebe, že se jí to všechno opravdu jen zdálo. To bylo jediné logické vysvětlení. A na ta byla Zuzanka expert.

Říká se, že každý něco hledá. Imp hledal místo, kam by se vydal.

Žebřiňák, který ho svezl poslední kus cesty, už kodrcal mezi poli.

Podíval se na ukazatel cesty. Jedna šipka ukazovala do Quirmu, druhá do Ankh-Morporku. Věděl toho dost, aby si vybavil, že Ankh-Morpork je obrovské město postavené na písku a jílech, takže nezajímalo rodinné druidy. V Ankh-Morporku to pravděpodobněza moc nestálo.

O Quirmu nevěděl skoro nic, jen to, že leží na pobřeží. Cesta do Quirmu nevypadala příliš

používaná, zatímco ta do Ankh-Morporku, byla hluboko vyšlapaná.

Bylo by lepší vydat se do Quirmu, aby se člověk přiučil městskému životu. Nebylo by špatné

zjistit, jak se chovají a myslí městští lidé, a teprve potom se vypravit do Ankh-Morporku, o němž se říká, že je to největší město na světě. Bylo by logické naučit se chodit, než začne běhat.

Všechny tyhle věci Impovi diktoval selský rozum, a proto se pevným krokem vydal přímo k Ankh-Morporku.

Co se vzhledu týkalo, připomínala Zuzanka lidem nejčastěji odkvetlou pampelišku po slabém fouknutí. Kolej oblékala dívky do volných vlněných šatův barvěnámořnické modři. Šaty byly rovné

a sahaly děvčatům od krku ke kotníkům – byly praktické, zdravé a slušivé jako moučný pytel. Linii pasu měly někde ve výši kolen. I tak je Zuzanka díky prastarým zákonům přírody, které jim váhavěa zmateněodhalovala slečna Delakrosová v hodinách biologie a hygieny, začínala pomalu vyplňovat.

Děvčata opouštěla hodiny slečny Delakrosové s nejistým pocitem, že by si v budoucnu měla vzít králíka. (Zuzanka naopak její hodiny opouštěla s pocitem, že lepenkový kostlivec v životní

velikosti, visící na háčkuvrohu učebny, vypadá jako někdo, koho zná…) Byly to právějejí vlasy, co nutilo lidi, aby se zastavili a ohlíželi se za ní. Byly čistěbílé s vyjimkou jednoho černého pramene. Školní pravidla požadovala, aby děvčata měla vlasy zapletené do dvou copů, jenže Zuzančiny lasy měly zcela nemožné sklony rozplést se a vrátit se do původního tvaru, podobnějako Medúzini hadi (* Pozn. aut.: Otázka, která se klade jen velmi zřídka, je, kde všude Medúza ty vlasy má. Podpažní chloupky, které vám neustále ohlodává sprej s deodorantem, musí

být ještě větším problémem než obvykle. ).

A pak tady bylo to mateřské znaménko, pokud to ovšem bylo mateřské znaménko. Objevovalo se, jen když se Zuzanka červenala. Pak se jí na tváři objevily tři slabé bílé linky, které vypadaly přesnětak, jako kdyby ji někdo udeřil. Při těch příležitostech, kdy byla rozčílená – a ona bývala rozčílená poměrněčasto, obvykle z pouhopouhé hlouposti světa -, ony tři stopy naopak zčervenaly.

Teoreticky šlo právěteďo literaturu. Zuzanka nenáviděla literaturu. Mnohem raději si přečetla nějakou dobrou knihu. Většinou měla na lavici otevřenou Planinovu knihu Logika a paradox a s bradou opřenou o ruce si v ní četla.

Při tom na pl ucha naslouchala tomu, co dělá zbytek třídy.

Byla to poéma o narcisech.

Básník je očividněvelmi miloval.

V takových věcech byla Zuzanka dosti stoická. Tady byla svobodná země. Když lidé chtěli, mohli milovat třeba narcisy. Podle Zuzančina nezvratného přesvědčení by jim však nemělo být povoleno k tomuto sdělení použít více než jednu stranu.

Ve svém vzdělání celkem slušněpokračovala. Bohužel se jí do toho škola neustále pokoušela plést.

Zatím kolem ní byly básníkovy vize pitvány nedokonalými nástroji v rukou nezkušených.

Kuchyňbyla postavena ve stejněgargantuovských rozměrech jako zbytek domu. Klidněby se v ní

ztratila celá armáda kuchařů. Vzdálené stěny mizely ve stínech a roura obrovského sporáku, v pravidelných odstupech zavěšená na sazemi pokrytých řetězech a kusech mastných provazů, mizela v temnotě někde sto metrůnad podlahou. Alespoňtak to připadalo oku zřídkavých návštěvníků.

Albert trávil většinu času v malém vykachlíkovaném výklenku, který byl dost velký, aby se do něj vešla skříň, stůl a malý sporák. A houpací židle.

„Když se na tebe někdo obrátí s dotazy ‘O co tady vlastnějde? Vážně? Když se nad tím opravdu zamyslíš?’, je na tom fakticky zle,“ řekl a ubalil si cigaretu. „Jenže nevím, co to přesněznamená, když to řekne on. Možná je to zas jeden z těch jeho nápadů.“

Další tvor přítomný v místnosti mlčky přikývl. Jedl.

„A celáta věc s jeho dcerou,“ pokračoval Albert. „Tedy… s dcerou… A pak se zase doslechl o učednících. Nic mu v tom nemohlo zabránit, musel jít a nějakého si sehnat! Pch! Byly z toho jenom samé nepříjemnosti. A když o tom tak přemýšlím, tak ty jsi to samé… jeden z těch jeho nápadů. Bez urážky,“

dodal, když si uvědomil, s kým to mluví. „Pracoval jsi skvěle. Odvedl jsi bezvadnou práci.“

Další přikývnutí.

„Vždycky to pochopí nějak špatně,“ bručel Albert dál. „V tom je ta potíž. Jako když slyšel o svátku Prasečí hlídky. Museli jsme to všechno vyzkoušet – doubek v květináči, papírové vuřtíky, vepřovou večeři, a on sedělv čele, na hlavě měl papírovou čepičku a ptal se: JE TO VESELÉ? Já mu udělal takovou malou ozdobu na stůl a on měpodaroval cihlou.“

Albert přiložil cigaretu ke rtům. Byla ubalena zkušenou rukou. Jen odborník mohl ubalit cigaretu tak tenkou a přitom tak prosáklou dehtem.

„Byla to moc pěkná cihla, o to nic. Ještěji mám někde schovanou.“

KVÍK, řekl krysí Smrť.

„Teďjsi trefil hřebík na hlavičku,“ přikývl Albert. „Tedy trefil bys, kdybys měl hřebík, kladívko a místo, kam ho zarazit. On vždycky mine podstatu věci. Víš, on se přes některé ty věci nedokáže přenést. Neumí zapomínat.“

Pak nasál ze svého domácího tabákového výrobku, až mu z očí vyhrkly slzy.

„ ‘O co tady vlastnějde? Vážně? Když se nad tím opravdu zamyslíš?’“ povzdechl si Albert. „No nazdar, hochu.“

Zvedl oči ke kuchyňským hodinám, ale to byl jen takový hloupý lidský zvyk. Nefungovaly od chvíle, kdy je sem přinesl.

„Obvykle je touhle dobou doma,“ řekl. „Asi bych mu měl připravit nějaký podnos s jídlem.

Nedokážu si představit, co ho zdrželo.“

Svatý muž seděl pod svatým stromem, nohy zkřížené, ruce na kolenou. Oči měl zavřené, to proto, aby se mohl lépe soustředit na Nekonečno, a nasoběneměl nic než bederní roušku, aby dal najevo pohrdání vším poplošským.

V prachu před ním ležela dřevěná miska.

Po jisté chvíli si uvědomil, že ho někdo pozoruje. Otevřel jedno oko.

Zjistil, že kousek od něj sedí nezřetelná postava. Později si byl docela jist, že ta postava patřila…

někomu. Nedokázal si přesněvybavit podobu, ale ta postava jistě nějakou mít musela. Byla asi…

takhle vysoká a tak jako… prostě… ona…

PROMIŇTE.

„Synu?“ Obočí svatého muže se nejistězazmítalo. „Jsi přece muž, že ano?“ dodal.

OBJEVIL JSEM MNOHO VĚCÍ. ALE I JÁSE ČASTO DOZVÍM MNOHO ZAJÍMAVÉHO.

„Ano?“

ŘEKLI MI, ŽE VÍŠ VŠECHNO.

Svatý muž otevřel i druhé oko.

„Tajemství opravdového života spočívá v tom, že člověk odvrhne věci pozemské, oprostí se od chiméry materiálního světa a snaží se splynout s Nekonečnem,“ řekl. „A koukej ty své zlodějské

pracky držet co nejdál od mé misky.“

Povzdech onoho zvláštního tazatele mu dělal starosti.

VIDĚL JSEM NEKONEČNO, odpověděl mu cizinec. NENÍ TO NIC ZVLÁŠTNÍHO.

Svatý muž se rozhlédl.

„Nebuďmagor, synu,“ řekl. „Nekonečno nemůžeš vidět. Protože je to nekonečno.“

VIDĚL JSEM HO.

„Tak dobrá, a jakou má barvu?“

JE MODRÉ.

Svatý muž si nejistěpoposedl. Takhle to přece být nemělo. Rychlý výtrysk Nekonečna a významný

posuněk směrem k misce na almužny, tak to mělo být.

„Je černé,“ zamumlal.

NENÍ, odporoval cizinec, NENÍ, KDYŽ HO VIDÍŠ ZVENČÍ. ČERNÁ JE NOČNÍ OBLOHA.

ALE TO JE JEN VESMÍR. JENŽE NEKONEČNO, TO JE MODRÉ.

„Jo, a víš určitěi to, jaký zvuk vydává při tlesknutí jedna ruka, co?“ ušklíbl se svatý muž jízlivě.

JISTĚ, JE TO PL-. TA DRUHÁ RUKA DĚLÁ –ESK.

„Ahá, jenže v tom se mýlíš,“ začal se rozpalovat svatý muž, který se tady cítil na pevnější půdě.

Pak máchl kostnatou dlaní. „Žádný zvuk, vidíš!“

TO ALE NEBYLO TLESKNUTÍ. TO BYLO JEN OBYČEJNÉ MÁVNUTÍ.

„To bylo tlesknutí, jenže jsem k tomu nepoužil oběruce. A jak modré?“

TY JSI JEN MÁVNUL. TO U MĚNENÍ ŽÁDNÁ VYJIMEČNÁ FILOZOFIE. JAKO KACHNÍ

VEJCE.

Svatý muž sklouzl pohledem po úbočí hory. Vzhůru stoupalo několik lidí. Ve vlasech měli květy a nesli něco, co ze všeho nejvíc vypadalo jako velká mísa rýže.

NEBO MOŽNÁ JAKO EAU-DE-NIL.

„Podívej, synu,“ řekl svatý muž spěšně, „co ode mne opravdu chceš? Nemám na to celý den.“

ALE ANO, MÁŠ. MNĚTO MŮŽEŠ VĚŘIT.

„Co chceš?“

PROČMUSÍ VĚCI BÝT TAK, JAK JSOU?

„Nó -“

NEVÍŠ, CO?

„Ne úplně přesně. Od takových věcí se přece čeká, že budou záhadné, ne?“

Cizinec na svatého muže chvilku mlčky zíral. Pod jeho pohledem nabyl svatý muž dojem, že jeho vlastní hlava je průhledná.

DOBRÁ, POLOŽÍM TI JEDNODUŠŠÍ OTÁZKU. JAK VY LIDÉ ZAPOMÍNÁTE?

„Zapomínáme? Co?“

COKOLIV. NĚCO. VŠECHNO.

„Nó… ono… to… stává se to automaticky.“ Potenciální akolyté, nebo alespoňpravděpodobní

dárci, už vyšli ze zatáčky horské stezky. Svatý muž spěšnězvedl svou misku.

„Tak řekněme, že tahle miska je tvá paměť,“ řekla několikrát s ní pohnul sem a tam. „Vejde se do ní jen určité množství, jasné? Přicházejí nové věci, takže ty staré musí zmizet -“

NE. JÁ SI PAMATUJU VŠECHNO. VŠECHNO. KLIKY U DVEŘÍ. ODLESK SLUNCE VE

VLASECH. ZVUK SMÍCHU. RYTMUSKROKŮ. KAŽDOU SEBEMENŠÍ MALIČKOST. JAKO

KDYBY SE TO STALO TEPRVE VČERA. JAKO KDYBY SE TO STALO TEPRVE ZÍTRA.

VŠECHNO. ROZUMÍŠ?

Svatý muž se poškrábal na lesklé holé hlavě.

„Podle tradic,“ řekl potom, „jsou pak způsoby, jak zapomenout, tyto: vstoupit do Klačské

cizinecké legie, napít se vody z nějaké kouzelné řeky, o které nikdo neví, kde je, nebo požít nesmírné množství alkoholu.“

AHA, ANO.

„Jenže alkohol ničí tělo a otravuje duši.“

TO ZNÍ DOBŘE.

„Mistře?“

Svatý muž se popuzeněohlédl. To dorazili jeho učedníci.

„Okamžik, právěhovořímtady s -“

Cizinec zmizel.

„Oh, mistře, putovali jsme mnoho kilometrů, abychom -“ začal jeden z učedníků.

„Mohl bys chvíli mlčet, ano?“

Svatý muž napřáhl ruku s dlaní postavenou svisle a několikrát s ní mávl. Pak si něco sám pro sebe zahuhlal.

Učedníci si vyměnili nechápavé pohledy. Tohle nečekali. Nakonec v sobě vůdce jejich malé

skupiny objevil krůpěj odvahy.

„Mistře-“

Svatý muž se otočil a uštědřil mu políček přes ucho. Zvuk, který se ozval, zněl každopádnějako

„plesk“.

„Aha! Už to mám!“ zajásal svatý muž. „Tak a teď, co pro vás můžu u-“

Najednou se zarazil, protože v tom okamžiku jeho myšlenky dohonily jeho sluch.

„Co myslel tím vy lidé? “

Smrťzamyšleněkráčel přes kopec k místu, kde stál velký bílý kůňa znuděněpozoroval výhled.

Smrťřekl: BĚŽ PRYČ.

Kůňho ostražitěpozoroval. Byl mnohem chytřejší než obyčejní koně, i když to nebylo na druhou stranu nijak zvlášť těžké. Zdálo se, že si uvědomuje, že s jeho pánem něco není v pořádku.

NĚJAKÝ ČAS SE ZDRŽÍM, oznámil mu Smrť.

A vykročil.

V Ankh-Morporku pršelo. To Impa velmi překvapilo.

Překvapilo ho i to, jak rychle ve městěmizely peníze. Zatím ho pobyt stál tři tolary a dvacet sedm pencí.

Přišel o ně, protože je vložil do misky, kterou měl před sebou, když začínal hrát, stejnějako lovec použije vycpané kachny k tomu, aby přilákal ty pravé. Když za chvilku do misky nahlédl, byly peníze pryč.

Lidé do Ankh-Morporku přicházeli hledat své štěstí. K jejich neštěstí tam své štěstí přicházeli hledat i jiní.

A jak se zdálo, o bardy lidé nijak zvlášťnestáli, dokonce ani o takové, kteří vyhráli Cenu jmelí a Výroční harfu v každoroční soutěži Dubová fortna pořádané v Chalamadosu.

Našel si místo na jednom z hlavních náměstí, naladil a začal hrát. Nikdo si ho nevšímal, až na několik lidí, kteří ho tu a tam odstrčili zcesty a při tom mu pravděpodobněvybrali misku. Když už

nakonec začal pochybovat o tom, zda cestovat do Ankh-Morporku bylo to správné rozhodnutí, přiloudal se k němu párek strážných.

„To, na co hraje, to je harfa, Noby,“ řekl jeden z nich, když hráče chvíli pozoroval.

„Ukulele.“

„U koho? Vždyťjá žádného Kulele -“ Tlustý strážný se zamračil a upřel pohled k zemi.

„Tak na tohle jsi asi čekal celý život, co, Noby?“ řekl nakonec. „Vsadil bych se, že už když jsi se narodil, doufal jsi, že jeden den někdo řekne ‘to je lyra’, a ty řekneš ‘ukulele’ jen proto, aby tak vznikla slovní hříčka. Tak teda ha, ha, ha.“

Imp přestal hrát. Za daných okolností nebylo možno pokračovat.

„Alle ona je to opravdu harfa,“ řekl. „Vyhráll jsem ji na -“

„Aha, tak vy jste z Chalamadosu, že?“ řekl tlustý strážný. „Poznám to podle přízvuku. Tihle Chalamadosané, to jsou fakticky muzikální lidi.“

„ Mně to připadá, jako když se přehrabuje ve štěrku,“ řekl ten oslovovaný jako Noby. „A máš

licenci, kámo?“

„Llicenci?“ nechápal Imp.

„Cech hudebníkůje na licence děsněháklivej,“ přikývl Noby. „Chytěj těbez licence, seberou ti nástroj a nacpou ti ho -“

„No tak, Noby,“ řekl druhý strážný. „Neděs toho chlapce.“

„No, řekněme, že hraješ třeba na pikolu, není to žádná legrace,“ zabručel Noby.

„Ale vždyťhudba je stejněsvobodná a volná jako vzduch a obloha,“ řekl Imp.

„Ne, tady kolem není. Chytrému napověz, příteli,“ usmál se Noby.

„Nikdy jsem neslyšel o nějakém Cechu hudebníků,“ zavrtěl Imp hlavou.

„Je v uličce Cínové poklice,“ oznámil mu Noby. „Když chceš být muzikantem, musíš vstoupit do cechu.“

Impa vychovávali v tom, že má poslouchat a řídit se pravidly. Chalamadosané byli lidé dbalí

zákonů.

„Zajdu tam hned,“ přikývl.

Stráží pozorovali, jak odchází.

„Má na soběnoční košili,“ naklonil desátník Nóblhóch hlavu ke straně.

„To je bardské roucho,“ opravil ho seržant Tračník. Strážní se vydali na další cestu městem. „Jsou velmi bardští tihle Chalamadosané.“

„Kolik času mu dáváš, seržo?“

Tračník pozvedl ruku v lokti a několikrát pootočil dlaní sem a tam jako člověk, který podává

zasvěcený odhad.

„Dva tři dny,“ odpověděl.

Obešli mohutné budovy Neviditelné univerzity a pomalu procházeli ulicí V zadku. Byla to úzká, zaprášená ulička, většinou liduprázdná, a proto si ji strážní neobyčejněoblíbili. Mohli se jí velmi pomalu prošourat, vykouřit si tam cigaretu a probrat se královstvím vlastních myšlenek.

„Znáš lososa, seržo?“ nahodil Noby.

„Pokud se nemýlím, tak je to ryba.“

„Víš, oni prodávají takové plátky v plechovkách.“

„To taky vím, ano.“

„Nó… a jak je možný, že všechny ty piksly jsou stejněvelký? Losos se přece na obouch koncích zužuje!“

„To je zajímavý postřeh, Noby. No, já si myslím, že -“

Strážný se zastavil a upřel pohled přes ulici. Desátník Nóblhóch sledoval jeho pohled.

„Ten obchod,“ zabručel seržant Tračník. „Támhle ten, myslím… byl tam včera?“

Noby se zadíval na oloupanou barvu, malý zaprášený výklad, popraskané dveře.

„Jasněže jo,“ řekl. „ Vždycky tady byl. Je tady celý roky.“

Tračník přešel uličku a rukávem přetřel zaprášený výklad. V šeru za ním bylo vidět nejasné stíny.

„No jo, já vím,“ zamumlal. „ Já jenom… myslel jsem… byl tam celý roku už včera?“

„Jseš v pořádku, seržo?“

„Pojďme, Noby,“ odpověděl seržant a vykročil tak rychle, jak to jen dokázal.

„A kam, seržo?“

„Někam, kde nebudeme tady.“

A v tajemných temných hlubinách obchodu něco vnímalo, jak odcházejí.

Imp už doobdivoval cechovní budovy – majestátní průčelí Cechu vrahů, úžasné pilíře u vchodu do Cechu zlodějů, kouřící, ale stále ještěimpozantní kráter v místě, kde ještě včera stála budova Cechu alchymistů. Proto pro něj bylo určitým zklamáním, když zjistil, že cech hudebníků, který nakonec našel, nemá ani svou budovu. Celý cech představovalo několik tmavých pokojůnad holičstvím v přízemí.

Seděl v zašlé čekárněa čekal. Na stěněproti němu byla tabulka. Stálo na ní: „Pro své vlastní zdraví

a dobrý pocit – NEKUŘTE!“ Imp nikdy v životěnekouřil. V Chalamadosu bylo všechno tak vlhké, že se tam prakticky ani kouřit nedalo. Ale teďnajednou měl chuťto zkusit.

Kromě něho byli v místnosti ještějeden trpaslík a jeden troll. Necítil se v jejich společnosti právěnejlépe. Neustále ho pozorovali.

Nakonec se ozval trpaslík. „Ty jsi elf?“

„Já? To ne!“

„No podle vlasůa tak vypadáš na elfa.“

„Já alle nemám s ellfy vůbec nic spollečného! Fakticky.“

„Odkuďma toto… seš?“ zeptal se troll.

„Z Chalamadosu,“ odpověděl Imp. Zavřel oči. Věděl, co trollové a trpaslíci dělají s tvory, o kterým si myslí, že jsou elfy. Cech hudebníkůby se u nich mohl ještělecčemus přiučit.

„A co to máš, toto?“

„To je harfa.“

„A na to ty to… toto? Jako hraješ?“

„No.“

„Takže ty seš ten, toto… druid?“

„Nejsem!“

Zavládlo ticho, které trvalo jen tak dlouho, než si troll sešikoval myšlenky.

„Ale v tý noční tý… toto, košili, vypadáš jako ten… druid,“ zaduněl po chvíli.

Trpaslík, sedící Impovi po druhém boku, se začal ušklíbat.

Trollové nechovali v lásce ani druidy. Každý inteligentní druh, který větší část života tráví v nehybném, jakoby zkamenělém stavu, musí chovat jistou nelásku k jinému druhu, jenž zástupce druhu prvního přetahuje na dřevěných válečcích desítky kilometrůa tam je zakope v kruhu po kolena do země. Každý musí uznat, že to je jistý důvod k nevrlosti.

„V Chalamadosu se takhlle oblléká každý, víte?“ vysvětloval Imp. „Ale já jsem bard! Nejsem druid. Nenávidím všechny balvany!“

Troll si Impa velmi pomalu a pečlivěprohlédl od hlavy k patě. Pak řekl hlasem, který kupodivu nebyl nijak zvlášťvýhružný, „Ty tady v tom nejsi to… ve městě, dlouho, co?“

„Zrovna jsem dorazil,“ odpověděl Imp. Nestačím doběhnout ani ke dveřím, pomyslel si.

Rozmačká měna kaši.

„Já ti, zadarmo dám to, jedno… jednu. Radu. Dám ti ji… za to… darmo. Tady v tom to, městě, se říká trollům balvani. Je to hnusné slovo, které to… používají hloupí lidi jako nadávku pro ty…

my… nás, trolly. Když ty řekneš trollovi balvan, měj připravený čas, po který budeš hledat tu…

hlavu. Svoji. Někde. Zvlášťkdyž sám vypadáš podle těch… jako ti… vlasů… elfové. To ti radím zadarmo, protože jsi bard a děláš tu… muziku jako ten… já.“

„Dobrá! Díky! Vážnědíky!“ řekl Imp, kterého zalil pocit úlevy.

Chopil se své harfy a zabrnkal několik tónů. Jak se zdálo, to uvolnilo vzniklé napětí. Každý věděl, že elfové neumění hrát na hudební nástroje.

„Perm Modrá Skalice,“ řekl troll a natáhl k němu něco mohutného s prsty na konci.

„Imp y Cilin,“ řekl Imp. „Já nemám vůbec nic proti kamenům, které se pohybují kollem!“ dodával spěšně.

Malá, mnohem uzlovitější ruka se k němu napřáhla z druhé strany. Pohledem sledoval ruku a paži a zjistil, že je to majetek přítomného trpaslíka. Byl malý, dokonce i na trpaslíka. Na kolenou měl položený obrovský bronzový roh.

„Zlota Zlotasson,“ představil se trpaslík. „Hraješ jenom na harfu?“

„Na všechno, co má struny,“ odpověděl Imp. „Alle harfa je krállovna hudebních nástrojů, rozumíš.“

„Já zase dovedu foukat na všechno, co má náústek,“ přikývl s pochopením trpaslík.

„Vážně?“ řekl Imp. V duchu hledal nějakou společensky lichotivou poznámku. „To musíš být opravdu dost populární, že?“

Troll shodil na zem velký a těžký kožený vak.

„A na tohle hraju já,“ řekl. Na podlahu se z něj vykulilo několik velkých kamenů. Perm jeden z nich zvedl a cvrnkl do něj prstem. Kámen udělal bumm.

„Hudba hraná na kameny?“ užasl Imp. „Jak tomu říkáš?“

„My tomu říkáme Grúhauga,“ odpověděl mu Perm, „a to znamená hudbu z kamení.“

Kameny měly různou velikost a byly tu a tam pečlivědoladěné malými vroubky, vytesanými nějakým ostrým nástrojem.

„Můžu?“ zeptal se Imp.

„Poto si. Posluž.“

Imp si vybral malý kámen a crnkl do něj prstem. Kámen udělal bimm. Další, ještěmenší, udělal pimm.

„Ajak na něvlastněhraješ?“ zeptal se.

„Praštíš s nima o to… o sebe.“

„A co potom?“

„Co jako co potom?“

„Co děláš potom, když s nimi udeříš o sebe?“

„Praštím s nima o to… o sebe znovu,“ řekl Perm, jeden z bubeníkůobdarovaných od přírody.

Dveře kanceláře se otevřely a v nich se objevil muž se špičatým nosem.

„Vy jste tady společně?“ vyštěkl.

A opravdu existovala řeka, z níž jediná kapka dokázala člověka připravit o paměť.

Mnoho lidí by se bylo ochotno vsadit, že ta řeka je Ankh, jejíž vodu jste mohli pít, nebo si jí

dokonce kus ukrojit a žvýkat. Pár douškůvody z Ankhu by asi člověka skutečně připravilo o všechny vzpomínky, nebo s ním přinejmenším provedlo věci, na které by si už nikdy v životěvzpomenout nechtěl.

Ale abychom řekli pravdu, byla tady jiná řeka, která tu vlastnost měla. Jenže je v tom pochopitelněháček. Nikdo neví, kde ta řeka je, protože každý, kdo k ní dorazil, byl k smrti žíznivý.

Smrť svou pozornost obrátil jiným směrem.

„Pětasedmdesát tollarů?“ vrtěl hlavou Imp. „Jen za to, že můžeš hrát hudbu?“

„To máme dvacet pět tolarůregistrační poplatek, dvacet procent ze zisku a patnáct tolarůdobrovolněpovinný roční příspěvek do penzijního fondu,“ přikývl pan Kleť, sekretářCechu hudebníků.

„Ale my tolik peněz nemáme!“

Muž pokrčil rameny s výrazem, který říkal, že i když má svět jistěvelmi mnoho problémů, tohle je jeden z těch, které jsou panu Kleťovi lhostejné.

„Alle možná, že bychom vám mohlli zapllatit, kdybychom nějaké peníze vyděllalli,“ snažil se Imp chabě. „Kdybyste nás nechal, víte, týden nebo dva hrát bez -“

„Nemůžu vás nechat ve městěhrát, když nejste člen cechu,“ zavrtěl pan Kleťrozhodněhlavou.

„Ale když nebudeme moci někde hrát, nemůžeme se stát členy cechu,“ přidal se Zlota.

„Správně,“ přikývl vesele pan Kleť. „Ichi, ichi, ichi.“

Byl to podivný smích, dokonale neveselý a vzdáleně připomínající ptačí štěbetání. Podobal se svému pánu, kterého byste celkem snadno stvořili, kdybyste využili genetický materiál zkameněliny nalezené v kusu jantaru a oblékli mu pomačkaný oblek.

Lord Vetinari vznik cechůpodporoval. Byla to velká kola, díky nimž pracovalo dobře udržované

město jako hodiny. Kapka oleje tu… páčidlo zastrčené tam… a všeobecněvzato to docela slušněfungovalo.

A taky, podobnějako dává kompost vzniknout červům, to dalo vzniknout panu Kleťovi. Podle všeobecných měřítek nebyl zlý, stejnějako není z objektivního hlediska zlá krysa rozšiřující mor.

Pan Kleť těžce pracoval ve prospěch svých spolubližních. Věnoval tomu celý život. Protože na světěexistuje mnoho věcí a profesí, které lidé dělat nechtějí, a proto jsou vděční, když je za ně dělají

takoví Kleťové. Dělají například zápisy. Nebo se starají, aby byla registrace členůzohledněná k dnešnímu dni. Vyplňují knihy, dotazníky, formuláře. A vymýšlejí je. Organizují.

Pracoval opravdu velmi těžce, nejprve v Cechu zlodějů, i když nebyl zloděj v tom pravém slova smyslu. Pak se ovšem uvolnilo mnohem lepší místo v Cechu šaškůa kašparůa pan Kleťho samozřejměvzal, přestože nebyl šašek, ale nebyl ochoten dál dělat někomu za pár šestákůkašpara. A nakonec se objevilo místo sekretáře v Cechu hudebníků.

Technicky vzato by měl být hudebníkem. Koupil si tedy hřeben a kus jemného papíru. Až do té

doby vedli Cech hudebníkůskuteční muzikanti, a nikdo z nich si na fondy příliš nehrál, takže příspěvky poslední dobou platil málokdo a za ochranu dlužila organizace nějaký ten tisíc tolarůtrollovi Chysoprasovi tak dlouho, že už na něi on skoro zapomněl.

Když pan Kleťotevřel první ze zanedbaných účetních knih a podíval se na tu strašlivou směsku, zažil úžasný pocit. Od té chvíle už se neohlížel sem ani tam, ale upíral oči převážněna stůl. A přestože cech měl prezidenta a správní radu, měl také pana Kletě, který se staral o pokladnu a o to, aby šly věci klidně, a tiše se sám pro sebe usmíval. Je to podivná, ale dokonale ověřená skutečnost, že kdykoliv lidé svrhnou svého tyrana a začnou vládnout sami sobě, objeví se jako houba po dešti nějaký ten pan Kleť. A ne jeden.

„Ichi, ichi, ichi.“ Pan Kleťse smál tím víc, čím méně připadaly věci k smíchu normálním lidem.

„Aleto je přece nesmysl!“

„Vítejte do úžasného světa cechovní ekonomie,“ pokyvoval hlavou pan Kleť. „Ichi, ichi, ichi.“

„A co se stane, když budeme někde hrát a nebudeme člleny cechu?“ zeptal se Imp. „Zabavíte nám naše nástroje?“

„Pro začátek,“ přikývl pan Kleť. „A pak vám je, abych tak řekl, vrátíme zadními vrátky. Ichi, ichi, ichi. Mimochodem… nejste elf, co?“

„Sedmdesát pět tollarů, to je vyděračství! “ prohlásil Imp, když se vlekli nočními ulicemi.

„To je horší než vydírání,“ zabručel Zlota. „Slyšel jsem, že i Cech zlodějůpožaduje jen menší

procento.“

„A voni ti umožněj řádný to… čleství a všecko,“ duněl Perm. „Dokonce i penzi. A každej rok co rok výletujou do Quirmu a dělají jeden ten… to… picnic pro členové a rodinný tento…

příslušníkové.“

„Hudba by mělla být zdarma,“ řekl Imp.

„Co to… uděláme?“ nahodil Perm.

„Má někdo nějaké peníze?“ zeptal se Zlota.

„Mám toláč,“ oznámil Perm.

„Mám pár šestáků,“ přidal se Imp.

„Tak si dáme slušný jídlo,“ navrhl Zlota. „Támhle.“ Ukázal na vývěsní štít.

„Nebozezova rychlojídelna?“ řekl Perm. „Nebozez? To je jméno, jako kdyby to byl trpaslík.

Vermincelli a takový cizí jídla?“

„Teďuž vaří i trollí jídla,“ uklidňoval ho Zlota. „Rozhodl se, že v zájmu zisku odvrhne etnické

averze. Pět různých druhůuhlí, sedm druhůkoksu a popela a usazeniny, po kterejch se ti protočej panenky. Bude se ti to líbit.“

„A co trpasličí chlleba?“ zeptal se Imp.

„Ty máš rád trpasličí chleba?“ podivil se Zlota.

„Milluju ho.“

„Co? Fakt? Pravej trpasličí chleba?“ nevěřil Zlota. „To myslíš vážně?“

„Jasně. Je chutný a křupavý, abys věděll.“

Zlota pokrčil rameny.

„Tak tím je to jasný,“ řekl. „Nikdo, kdo má rád trpasličí chleba, v soběnemůže mít ani kapku elfí

krve.“

Místnost byla téměřprázdná. Přes pult je pozoroval trpaslík v zástěře, jejíž horní konec měl uvázaný pod pažemi a dolní konec si při chůzi přišlapával.

„Máte pečené krysy?“ zeptal se Zlota.

„Máme nejlepší zatracený pečený krysy v celým městě,“ odpověděl mu Nebozez.

„OK. Dejte mi čtyři pečený krysy.“

„A kus trpaslličího chleba,“ dodal Imp.

„A nějakej koks,“ přidal se Perm.

„Chcete krysí hlavy, nebo krysí stehna?“

„Nic takovýho. Čtyři celý pečený krysy.“

„A nějakej koks.“

„Chcete na ty krysy kečup?“

„Ne.“

„Určitěne?“

„Žádnej kečup.“

„A nějakej kokds.“

„A dvěvajíčka natrvdo,“ vzpomněl si Imp.

Jeho společníci sena něj nevěřícnězadívali.

„No co je? Mám rád vajíčka na tvrdo, no.“

„A nějakej koks.“

„A dvěvajíčka na tvrdo.“

„A nějakej koks.“

„Pětasedmdsát tolarů,“ vrátil se Zlota k původnímu tématu, když se posadili ke stolu. „Kolik je třikrát sedmdesát pět tolarů?“

„Moc tolarů,“ ujistil ho Perm.

„Víc než dvě stě,“ odhadoval Imp.

„Myslím, že jsem v životědvěstětolarůneviděl,“ zavrtěl Zlota hlavou. „Akorát ve snu.“

„My vyděláme peníze?“ nadhodil Perm.

„Nemůžeme vyděllat peníze jako muzikanti,“ upozornil ho Imp. „To je cechovní zákon. Když

těchytí, vezmou ti nástroj a nacpou ti ho do -“ Zarazil se. „No, řekněme, že to pro hráče na pikollu nebude žádná llegrace,“ citoval zpaměti.

„To tak to bych řekl, že se při tom takovej trombónista taky moc nenasměje,“ zabručel Zlotaa připepřil si svou krysu.

„Já se v žádném případěnemůžu vrátit domů,“ prohlásil Imp. „Řekll jsem, že se stanu… prostěse ještědomůvrátit nemůžu. A i kdybych mohll, musell bych stavět monollity jako mí bratři. Jediné, co je tam zajímá, jsou kamenné kruhy.“

„Kdybych se teďjá to… vrátil domů,“ zabručel Perm, „musel bych to ty… mlátit druidy.“

Oba si opatrněa nenápadněodsedli jeden od druhého.

„Takže musíme hrát někde, kde nás cech nenajde,“ řekl Zlota vesele. „Najdeme si nějaký klub, kde nás nenajde žádný ten jejich zabiják a -“

„Mám taky zabiják,“ pochlubil se Perm pyšně. „A mám v něm velkej to… hřeb.“

„Myslím noční klub, samozřejmě,“ nedal se vyrušit Zlota.

„Mám v něm to… hřeb i v noci.“

„Vím totiž jednu věc,“ pokračoval Zlota, „ve městěje dost míst, kde majitelé neradi platí

daněcechům. Nacvičíme pár čísel a potáhnem od jednoho podniku k druhému, abychom na každém místěvystoupili jen jednou. Tak vyděláme ty peníze, které potřebujeme, ani nestačíte mrknout.“

„A to mysllíš jako my všichni dohromady?“

„Jasně.“

„Alle my přece hrajeme jeden trpaslličí hudbu, druhý lidskou hudbu a třetí trollí hudbu,“ nechápal Imp. „Nejsem si jistý, jestlli ty hudby půjdou dohromady. Víte, co mysllím? Llidi posllouchají

llidskou hudbu, trpasllíci trpaslličí a tak dáll. Co dostaneme, když je všechny pomícháme? To bude příšerné.“

„My ale vycházíme docela to… dobře,“ řekl Perm, vstal a podal si z pultu solničku.

„My jsme ale hudebníci,“ přikývl Zlota. „S obyčejnými lidmi to tak není.“

„Jo, to… bodejť.“

Perm si sedl.

Ozvalo se zapraskání.

Perm vstal.

„Oh,“ zabručel.

Imp natáhl ruku. Pomalu a velmi opatrnězvedl z lavice zbytky své harfy.

„Oh,“ zabručel Perm.

Jedna ze strun se s tichým smutným zvukem zkroutila do spirály.

Bylo to jako pozorovat smrt čerstvěvylíhlého kuřátka.

„Vyhráll jsem ji ve Fortně,“ řekl Imp.

„Nemohlo by se to nějak slepit?“ zeptal se nakonec Zlota.

Imp smutněpotřásl hlavou.

„V Chalamadosu už není nikdo, kdo by věděll, jak to uděllat, víte?“

„To je možné, ale v ulici Mazaných řemeslníků-“

„Mněje o fakt to… já nevím, jak se to tam tento… dostalo.“

„Ty za to nemůžeš.“

Imp se pokusil zcela marně složit několik kusůdohromady. Jenže hudební nástroj se ve skutečnosti spravit nedá. Vzpomněl si, jak mu o tom vyprávěl jeden starý bard. Mají duši. Všechny nástroje totiž mají duši. Když je rozbijete, duše z nich unikne a odletí jako pták. To, co pak znovu složíte, už

je jen obyčejný mrtvý předmět, spojení dřeva kovu a drátů. Bude hrát, možná ošálí i obyčejného posluchače, ale… To byste stejněmohli někoho shodit ze skály, pak ho sešít a čekat, že oživně.

„Hmm, možná bychom ti mohli někde sehnat novou,“ zamyslel se Zlota. „V… v… ulici V zadku je… takový malý krámek s hudebními nástroji -“

Zarazil se. Je přece v Zadku takový malý krámek s hudebními nástroji? Vždycky tam přece byl.

„Samozřejmě, v Zadku,“ opakoval, aby sám sebe ujistil. „Musí tam přece být. Jasně, v Zadku. No jak by ne. Vždyťuž je tam celé roky.“

„Takovou už ne,“ zavrtěl hlavou Imp. „Než se řemesllník dotkne dřeva, sedí dva týdny zaballený

do buvollí kůže v jeskyni za vodopádem.“

„Proč?“

„To nevím. Je to tradice. Musí svou mysll vyčistit od všech vedllejších myšlenek.“

„Tak tam najdeme něco jiného,“ uvažoval Zlota. „Něco koupit musíme. Nemůžeš být muzikantem bez nástroje.“

„Jenže já nemám žádné peníze,“ zasmušil se Imp.

Zlota ho pleskl po zádech. „Na tom nezáleží,“ uklidňoval ho. „Máš přátele! My ti pomůžeme! To je to poslední, co pro tebe můžeme udělat.“

„Alle vždyťjsme utratilli všechny peníze za tohlle jídllo. Dallší peníze nemáme,“ zoufal si Imp

„Ty se na to díváš hrozněpesimisticky,“ zavrtěl hlavou Zlota.

„No, možná. Alle stejněžádné další peníze nemáme, že?“

„Jáuž něco vymyslím,“ řekl Zlota. „Jsem přece trpaslík. My víme, jak na peníze. ‘Vím jak na peníze’, to je praticky moje druhé jméno.“

„Nezdá se ti zbytečnědlouhé?“

K obchodu, který byl přímo proti zdi ohraničující zadní trakt Neviditelné univerzity, dorazili skoro za tmy. Vypadal jako obchod, který si současně přivydělává jako zastavárna, protože většina muzikantůse v životědostane do situace, kdy musí zastavit svůj nástroj, aby měli co jíst a mohli spát pod střechou. Cestou se úspěšněpokoušeli Impa zbavit jeho chalamadoského přízvuku.

„Už jsi tady někdo něco to… koupil?“

„Ne… ne, co bych si pamatoval,“ odpověděl mu Zlota.

„Mají zavřeno,“ ozval se zase Perm.

Zlota zabušil na dveře. Po nějaké chvilce se pootevřely a ve škvíře se objevil vrásčitý obličej staré

ženy.

„Chtěli bychom si u vás koupit nástroj, madam,“ řekl Imp.

Oko nad polovinou vpadlých rtů si ho prohlédlo shora dolůa naopak.

„Jsi člověk?“

„Imp, jméno mé, madam.“

„Tak dobrá.“

Obchod byl osvětlen několika svíčkami. Stařena se uklidila do bezpečí za pultem, odkud je pozorovala ostřížím pohledem, který měl za úkol odhalit každý náznak toho, že se ji chystají

zavraždit v její vlastní posteli.

Trio pomalu procházelo uličkami mezi nabízenými nástroji. Zdálo se, že obchod nashromáždil své

zboží ze zastavených předmětůza celá století. Hudebníci měli často daleko do kapsy – to je ostatnějeden z jejich charakteristických rysů. Byly tam válečné rohy. Byly tam loutny. Byly tam bubny.

„To je samé harampádí,“ řekl Imp tiše.

Zlota sfoukl prach se stařičkého serpentu, přiložil ho ke rtům a vydal zvuk podobný duchu ohřívaných fazolí.

„Řekl bych, že je uvnitřchcíplá myš,“ zabručel a nahlédl do jeho tajemných hlubin.

„Byl úplněv pořádku, než jste ho přefoukl,“ vyštěkla stařenka zpoza pultu.

Z druhého konce obchodu se ozvalo mnohonásobné zadunění činelů.

„Pardón!“ omlouval se dunivěPerm.

Zlota otevřel víko nástroje, který byl Impovi naprosto neznámý. Objevila se řada kláves, po nichž

zlota přejel špalíkovitými prsty a vyloudil tak z nástroje řadu smutných, nepříliš silných, kovovězvonivých tónů.

„Co je to?“ zeptal se Imp.

„Cembalo,“ odpověděl trpaslík.

„Něco pro nás?“

„Nejspíš ne.“

Imp se narovnal. Cítil, že ho někdo pozoruje. Pozorovala ho ta stará dáma, jistě, ale bylo tady ještě

něco jiného…

„To je na houby. Nic tady není,“ řekl nahlas.

„Hej, co to bylo?“ otočil se Zlota.

„Říkal jsem, že tady -“

„Já něco slyšel.“

„A co?“

„Teďzase!“

Kdesi za nimi se ozval praskot a řada nárazů, když Perm osvobodil z hromady notových pultíkůbasu a pokusil se na ni zahrát několik vyšších tónů.

„Když jsi mluvil, ozval se takový legrační zvuk,“ trval na svém Zlota. „Řekni něco.“

Imp zaváhal, stejnějako lidé, které někdo po tom, co celý život používají řeč, někdo požádá „řekni něco“.

„Imp?“ odhodlal se.

HUM-Hum-hum.

„Ozvalo se to tam za -“

Haa-haa-haa.

Zlota odsunul hromadu starých not. Za ní se objevil hudební hřbitov, který obsahoval nepotažený

buben, lancerské dudy bez měchůa jednu kastanětu, kterou možná používal nějaký zenový tanečník flamenca.

A ještě něco. Trpaslík to vytáhl ven. Vzdáleněto připomínalo kytaru vyřezanou tupým kamenným dlátem z plochého kusu starého dřeva. I když trpaslíci zpravidla nehrají na strunné nástroje, poznal i Zlota kytaru. Měla být tvarovaná jako žena, ale platilo to jen v případě, že jste si ženskou představovali beznohou, se strašlivědlouhým krkem a zbytečněmnoha ušima.

„Impe?“ řekl.

„No?“

Hauauuuu. Ten zvuk v sobě měl kovověnaléhavý, znepokojivý tón. Nástroj měl dvanáct strun, ale tělo kytary bylo z masivního dřeva, vůbec ne duté, jen vyřezané do hrubého tvaru, který nesl struny.

„Rezonuje to s tvým hlasem,“ řekl Zlota.

„Jak byto -?“

Hau-vou-oo.

Zlota utlumil rukou struny a posuňkem přivolal své dva společníky blíž.

„Tak tady jsme, při vesmíru, na něco kápli,“ zašeptal. „Jsou místa, kde prosakuje magie. To je známá věc. Nebo na ni šáhnul nějaký mág. Darované kryse na zuby nehleď. Umíš hrát na kytaru?“

Imp zbledl.

„To jako myslíš… nějaké lidovky?“

Uchopil nástroj. Lidová hudba nebyla v Chalamadosu právěv obliběa její provozování se zásadněnepodporovalo. Všeobecněpanoval názor, že jestliže někdo potká za vlahého večera v lese podkasanou pannu na jelenu nebo dívku ozdobenou granáty, má podniknout cokoliv, co za této situace považuje za vhodné, ale nemusí se o tom široce rozepisovat, ta tož aby o tom zpíval. Na kytary se pohlíželo velmi odmítavějako na nástroj až neslušně… lehký.

Imp zahrál akord. Zazněl zvuk, který se nepodobal ničemu, co kdy v životěslyšel – nástroj podivněrezonoval, jeho tón provázely zvláštní ozvěny, které jako by se rozeběhly mezi prastaré

trosky hudebních nástrojů, posbíraly alikvótní tóny a vracely se zpět. Při tom zvuku ho zašimralo na páteři. Ale i kdybyste měli být tím nejhorším hudebníkem na světě, potřebujete k tomu hudební

nástroj…

„Výborně,“ přikývl Zlota.

Obrátil se ke stařeně.

„Nechcete mi snad tvrdit o tomhle prkně, že je to hudební nástroj, že?“ zeptal se. „Podívejte se, vždyťho alespoňpolovina chybí.“

„Zloto, poslyš, nemyslím, že bych – “ začal Imp.

Stařena se podívala na nástroj, který Imp držel v rukou.

„Deset tolarů,“ řekla.

„Deset tolarů? Deset tolarů? “ vypoulil na ni oči Zlota. „Vždyťnestojí ani za dva.“

„To je pravda,“ přikývla stařena. Poněkud se rozveselila oním mírněmasochistickým způsobem lidí, kteří vědí, že nastává boj, v němž nebudou ušetřeni ani těch nejmenších výdajů.

„A jak je to staré,“ pokračoval Zlota.

„Starožitné,“ přikývla.

„Ta kytara je úplnězničená! Slyšíte ten zvuk? Zatažený.“

„Vyzrálý. Takoví řemeslníci už dneska nejsou.“

„Protože se už naučili svoje řemeslo pořádně.“

Imp si znovu nástroj prohlédl. Struny tiše zněly samy od sebe. Měly namodralý odstín a byly maličko rozmazané, jako kdyby se nepřestávali chvět.

Pozvedl kytaru k obličeji a zašeptal „Imp“. Struny si zabroukaly.

Teďsi všiml křídové značky. Byla zašlá, skoro setřená. A bylo to jen značka. Krátká čárka křídou…

Zlota se rozohnil. Říká se, že trpaslíci patří k nejlepším smlouvačům na světě, jsou druzí hned za malými scvrklými stařenkami, protože nemají jejich mazanou jasnozřivost a bezohlednou umíněnost. Imp se pokusil pochopit, co se děje.

„Tak dobrá,“ říkal právěZlota. „Dohodli jsme se, platí?“

„Platí,“ přikývla stařenka. „A neplivej si na ruku, než si plácnem, takové věci jsou nehygienické.“

Zlota se obrátil k Impovi. „Myslím, že jsem to zvládl skvěle,“ usmál se pyšně.

„Výborně. Poslyš to je velice – “

„Máš dvanáct tolarů?“

„Cože?“

„Na tolik jsem to usmlouval.“

Za nimi se ozvalo zadunění. Objevil se Perm, který před sebou kutálel obrovský buben a pod paří

nesl činely.

„Řekl jsem ti přece, že nemám žádné peníze!“ sykl Imp.

„No jo, ale… hele, každej říká, že nemá žádné peníze. To dá rozum. Nebudeš přece pobíhat po městěa vykřikovat, že máš peníze. Ty chceš říct, že vážně nemáš žádné peníze?“

„Nemám!“

„Ani dvanáct tolarů?“

„Nemám!“

Perm položil buben, činely a hromadu not na pult vedle kytary.

„Kolik by to bylo do tý… hromady?“ zeptal se.

„Patnáct tolarů,“ odpověděla mu stařenka.

Perm si ztěžka povzdechl a narovnal se. V očích se mu na okamžik objevil vzdálený pohled a pak se udeřil z boku do čelisti. Vstrčil si prst do úst a vytáhl z nich –

Imp užasle zíral.

„Hele, ukaž, aťse taky kouknu,“ žadonil Zlota. Vytáhl Permovi onu věc z neprotestujících prstůa nadšeněsi ji prohlížel. „No ne! Přinejmenším padesát karátů!“

„Tak tohle si nevezmu,“ ohrnula stařenka nos. „Bylo to v trollí hubě!“

„Vajíčka taky jíte, ne?“ ušklíbl se na ni Zlota. „Každý přece ví, že trollí zuby jsou pravé brilianty.“

Stařenka si vzala zub a ve svitu svíčky ho pečlivěprozkoumala.

„Kdybych ho teďodnesl k některému z těch klenotníkůna Unikátní ulici, odhadli by jeho cenu přinejmenším na dvě stětolarů,“ mámil ji Zlota.

„To je možné, ale já tvrdím, že tady a v téhle chvíli má cenu patnácti tolarů,“ prohlásila stará

dáma. Diamant tajemnězmizel kdesi v záhybech jejích nevýrazných šatů. Pak se na nězářivěusmála bezzubými dásněmi.

„A pročjsme í ho prostěa jednoduše nesebrali?“ vykřikoval Zlota, když vyšli ven.

„Protože je to bezbranná stará žena,“ vysvětloval mu Imp.

„No právě! Vždyťto povídám!“

Zlota se podíval na Perma.

„Ty máš těch věciček fakt plnou hubu?“

„Jasně.“

„Já jen, že dlužím svý bytný činži za dva měsícea – “

„Tak na něco takovýho ať těani to… neto. Nenapadá,“ zabručel troll.

Za nimi s bouchnutím zapadly dveře.

„Podívejte, hlavy vzhůru,“ prohlásil Zlota. „Zítra nám najdu nějaký angažmá. Žádnej strach.

Znám v tomhle městěkaždýho. Když jsme tři, to už je skupina.“

„Vždyťjsme společněještěani nezkoušeli,“ namítal Imp.

„Budeme zkoušet průběžně,“ odpověděl mu Zlota. „Vítejte do světa profesionální hudby.“

O historii toho Zuzanka mnoho nevěděla. Ten předmět jí vždycky připadal velmi nudný. Nudní a nepoučitelní lidé znovu a znovu dělali tytéž hloupé věci. Jaký to mělo smysl? Většina králůse podobala jeden druhému jako vejce vejci.

Třída se právě učila o jakémsi povstání, kde šlo o to, že nějací sedláci už nechtěli být sedláky, a protože šlechta zvítězila, přestali být sedláky mnohem dřív a rychleji, než si přáli. Kdyby si dali tu práci, naučili se číst a přečetli si nějaké historické knihy, dozvěděli by se o tom, jak nepřesvědčivými zbraněmi jsou kosy a vidle, když se postaví proti kuším a dvouručním mečům.

Chvilku se slabým zájmem naslouchala, ale pak se začala nudit, takže si vytáhla knihu a chystala se zmizet z očí světa.

KVÍK!

Zuzanka otočila hlavu.

Na podlaze vedle její lavice stála malá postavička. Vypadala přesnějako krysí kostřička v černém roušku a s malou kosičkou.

Zuzanka se pohledem vrátila ke své knize. Takové věci přece neexistují. Tím si byla naprosto jistá.

KVÍK!

Zuzanka znovu sklopila pohled k zemi. Zjevení tam bylo stále. Včera měli kvečeři topinky se sýrem. Alespoňv knihách se tvrdilo, že po tak těžké večeři by se vám o takových věcech mohlo zdát.

„Neexistuješ. Jsi jenom kus sýra,“ řekla.

KVÍK?

Když se stvořeníčko ujistilo, že mu Zuzanka věnuje celou pozornost, vytáhlo ze záhybůroucha malé přesýpací hodiny na stříbrném řetízku a naléhavým gestem na něukázalo.

Proti veškeré logice se Zuzanka sehnula a nastavila otevřenou dlaň. Zjeveníčko jí na ni vylezlo –jeho nožky píchaly jako špendlíky – a s očekáváním se na ni zadívalo.

Zuzanka si ho zvedla k očím. Dobrá, i kdyby to opravdu byl jen výplod její fantazie, měla by to brát vážně.

„Nebudeš říkat takové věci jako ‘u mých tlap a vousů’, že ne?“ řekla potichu. „Jestli jo, tak půjdu a spláchnu tědo záchodu.“

Krysí Smrťzavrtěl lebčičkou.

„Jsi skutečný?“

KVÍK. KVÍKKVÍKKVÍK –

„Hele, vůbec ti nerozumím,“ vysvětlovala mu Zuzanka trpělivě. „Nemluvím hlodavcovsky. V

moderních jazycích máme jenom klačštinu a v té umím říct akorát ‘velbloud mé tety zmizel ve fata morgáně’. A jestli jsi jenom moje představa, mohl bys zkusit být trochu… líbivější.“

Kostra, byťby malá, není přirozeně věc k pomilování, i když má otevřenou tvářa věčný úsměv. Ale Zuzanka začínala mít pocit… ne, uvědomila si, že to není jen pocit, ale vzpomínky, které se jí

pomalu vracely, a ty jí říkaly, že tahle kostra nejenže je skutečná, ale navíc, že je na její straně. Byl to pocit velmi nezvyklý, protože na Zuzančině straně většinou stávala jen sama Zuzanka.

Bývalá krysa Zuzanku chvilku pozorovala, pak jediným pohybem chytila kosu do zubů, seskočila ze Zuzančiny dlaněna podlahu třídy a vykročila uličkou mezi lavicemi.

„Vždyťty ani žádné tlapky a vousy nemáš,“ řekla Zuzanka. „Alespoňty pravé ne.“

Krysí skelet přistoupil ke stěněa zmizel v ní.

Zuzanka se vrátila ke své knize a zuřivězačala číst Ponocníkovu knihu Paradox dělitelnosti, který

dokazoval nemožnost pádu z klády.

Začali zkoušet ještětéže noci ve Zlotověaž úzkostlivěuklizeném pokoji. Měl ho pronajatý za koželužnou v Zapudrované ulici a zdálo se, že tady budou z doslechu věčněnaslouchajících uší

Cechu hudebníků. Pokoj byl pravděpodobnětaké nověvybílen a podlaha umytá. Maličká místnost doslova svítila čistotou. V trpasličím domovějste nikdy nenarazili na švába, krysu nebo podobnou havěť. Rozhodněne, pokud její obyvatel stále ještědokázal zapálit oheňa udržet nad ním pánev.

Zlota a Imp seděli a pozorovali Perma, který bušil do svých kamenů.

„Tak co myslíte?“ řekl, když skončil.

„To je všechno, co na něumíš?“ zeptal se Imp po chvíli.

„Jsou to jen ty… kameny,“ vysvětloval troll trpělivě. „To je jediné, co se na nědá zahrát. Bop, bop, bop.“

„Hm. Mohl bych to zkusit?“ zeptal se Zlota.

Sedl si za kameny sestavené do půlkruhu a chvilku si je prohlížel. Pak některé z nich přehodil a přerovnal, vytáhl ze své skříňky s nářadím dvědlouhá malá kladívka a pokusněpoklepal na jeden z kamenů.

„Tak se na to podíváme..“ řekl.

Bambam-bamBAM.

Vedle Impa tiše zazněly struny kytary.

„Bez košile,“ řekl Zlota.

„Cože?“ podíval se na něj Imp.

„To je jen takový hudební nesmysl,“ řekl Zlota. „Jako třeba: ‘Oholit, ostříhat, dvěpence?’“

„Cože?“

Bambam-bambambam-bam, bam BAM.

„To není špatnej ten… kšeft, za ty ty… peníze,“ uvažoval perm nahlas.

Imp se na kameny díval odmítavě. Bicí se v Chalamadosu také netěšily žádné zvláštní oblibě.

Bardi říkali, že mlátit klackem do kamení nebo dutých dřev může každý. To není hudba.

Kromětoho je to… a při dalších slovech tlumili hlasy… tak animální.

Kytara si zabroukala. Zdálo se, že sbírá zvuky.

Imp měl najednou pocit, že se toho dá s bicími podniknout neobyčejněmnoho.

„Můžu to taky zkusit?“

Zvedl kladívka. Z kytary se ozval slaboučký tón.

O pětačtyřicet vteřin později kladívka odložil. Ozvěna pomalu umlkla.

„Pročjsi měúplněnakonec praštil přes helmu?“ zeptal se Zlota opatrně.

„Promiň,“ omlouval se Imp. „Nechal jsem se unést. Myslel jsem si, že jsi činel.“

„Bylo to velice to… neobvyklé,“ zaduněl troll.

„Hudbajei v těch kamenech,“ řekl Imp. „Prostěje potřeba jen ji uvolnit. Hudba je prakticky ve všem, když víš, jak ji tam najít.“

„Můžu si zkusit tu figuru?“ zabručel Perm. Vzal kladívka a odšoural se znovu za kameny.

A-bam-bop-arrr-bop-a-bim-bam-búm.

„Co jsi to s nimi toto… udělal?“ zvedl hlavu. „Teďznějí tak jako to… divoce.“

„No měse to líbilo,“ řekl Zlota. „Znělo to mnohem líp než předtím.“

Tu noc usínal Imp vklíněný mezi Zlotovu malou postel a Permovo obrovské tělo. Netrvalo dlouho a začal chrápat.

Vedle něj si tiše a melodicky pobrukovala kytara. Ukolébán jejími téměřnepostřehnutelnými tóny dokonale zapomněl na svou harfu.

Zuzanka se probudila. Něco ji tahalo za ucho.

Otevřela oči.

KVÍK?

„No to snad… ne!“

Posadila se v posteli. Ostatní dívky spaly. Okno bylo otevřeno, protože školní řád doporučoval čerstvý vzduch. Byl totiž k mání v libovolném množství. Zdarma.

Krysí kostliveček vyskočil na okenní parapet a pak, když se ujistil, že ho Zuzanka pozoruje, vyskočil do tmy.

Jak to Zuzanka viděla, svět jí nabízel dvěmožnosti. Mohla si zase lehnout, nebo mohla následovat tu krysu.

Což by byla pěkná hloupost. I když sentimentální lidé v knihách takové věci dělávali. Končívali pak většinou v nějakém pitomém světěplném goblinůa přihlouplých mluvících zvířat. A většinou to byly takové smutné zmoklé holky. Vždycky dovolily, aby se jim věci stávaly, aniž byse s tím něco pokusily dělat. Chodily jen bez cíle sem a tam a říkaly „ach jéminkote“, i když bylo naprosto jasné, že každý trochu rozuměuvažující tvor by měl to místo brzo dokonale zorganizované.

Na druhé straně, když o tom tak uvažovala, bylo to docela lákavé… Světv přílišné míře ovládalo změkčilé myšlení. Vždycky si říkala, že takové věci, to je práce pro lidi, jako je ona, že kdyby jich bylo takových víc, brzo by si s tím poradili.

Natáhla si župan, vylezla na okenní parapet a seskočila do záhonku pod oknem.

Krysa se změnila v malý stín, který rychle cupital po trávníku. Následovala ho pomalu směrem ke stájím, kde se jí ztratil v temnotě. Zastavila se.

Jak tam tak stála a cítila se trochu prokřehlá a hodněhloupá, vrátil se maličký stín a vlekl za sebou jakýsi předmět, který byl mnohem větší než on. Vypadalo to jako uzlíček starých hadrů.

Krysí kostřička se k uzlíku postavila a rozhodným pohybem do něj kopla.

Uzlík otevřel jedno oko, které se několikrát protočilo kolem a pak se zaostřilo na Zuzanku.

„Varuju tě,“ prohlásil uzlík. „Krá neříkám!“

„Cože?“ nechápala Zuzanka.

Uzlíček se překulil, potácivěse nadzvedl a neohrabanězamával dvěma umolousanými křídly. Krysí

kostřička do něj přestala kopat.

„Já jsem havran, ne?“ řekl černý pták. „Jeden z mála ptáků, kteří umějí mluvit. První věc, kterou mi vždycky lidi říkají, je ‘řekni krá’, ne? Kdybych dostal peňák pokaždé, když to slyším, byl bych

–“

KVÍK!

„No jo, tak jo.“ Havran si načechral peří. „Tady tohle, to je krysí Smrť. Všimni si jeho kosy a té

kápě, ne? Krysí Smrť. Velikej hlavoun v krysím světě.“

Krysí Smrť se uklonil.

„Větší část času tráví pod stodolami a sýpkami a všude, kde lidi nechávají talíře otrub kořeněných strychninem,“ vysvětloval havran. „Je velmi svědomitý.“

KVÍK.

„Dobrá, ale co to… on… ode měchce?“ zeptala se Zuzanka. „Nejsem krysa.“

„Jak pronikavý úsudek,“ prohlásil havran. „Hele, já jsem se sem nevnucoval, rozumíš? Klidněsi spím na své lebce, a najednou bác ho! Něco měvleče za nohu. Protože jsem havran, jak už jsem ostatněříkal, jsem přirozeněokultní pták –“

„Promiň,“ zarazila ho Zuzanka. „Je mi jasné, že tohle je jeden z tamtěch snů, ale stejněbych se chtěla ujistit, že všemu správněrozumím. Řekl jsi… spím si na své lebce? “

„Ale ne, ne na své vlastní lebce,“ zavrtěl havran hlavou. „Ta lebka patřila původně někomu jinému.“

„Komu?“

Havranovy oči se divoce roztočily a překřížily u kořene zobáku. Málokdy se mu podařilo zaměřit obě oči jedním směrem. Zuzanka jen stěží odolávala nutkání otáčet se hned sem a hned tam, aby zjistila, na co se havran kterým okem dívá.

„Jak to mám vědět? Lebky se většinou neobjevujou se jmenovkama,“ odpověděl. „Je to prostěobyčejná lebka. Podívej… já pracuju pro jednoho mága, rozumíš? Dole ve městě. Sedím prostěna té lebce a dělám na lidi ‘krá’ –“

„Proč?“

„Protože havran, který sedí na lebce a dělá na lidi ‘krá’, je součástí modus operandi takového mága, stejnějako velké svíce, ze kterých tiše odkapává vosk, nebo starý vycpaný krokodýl, který

visí na řetězech od stropu. Copak vůbec nic nevíš? Já jsem si myslel, že každej, kdo o něčem něco ví, ví něco alespoňo tomhle! Kdyby takový mág neměl havrana, který by seděl na lebce a dělal

‘krá’, nepotřeboval by ani všechny ty kahany a křivule, ve kterých mu bublá to zelené svinstvo –“

KVÍK!

„Hele, s lidma se musíš k těm vážným věcem dostat pomalu,“ obrátil se havran ke krysímu Smrťovi. Pak na Zuzanku znovu zaostřil jedno oko. „On nemá smysl pro jemné detaily. Krysy se po smrti většinou nedohadují o věcech filozofické povahy. Každopádněje to tak, že jediný tvor, jehož

zná a který umí mluvit, jsem já –“

„Lidé taky umějí mluvit,“ podotkla Zuzanka.

„Samozřejmě,“ přikývl havran, „ale jedna z důležitých věcí, cosetýče lidí, jeden z klíčových rysů, abychom tak řekli, je, že jen velmi neochotně připouštějí, že by je uprostřed noci mohla probudit oživlá krysí kostra, která pak narychlo shání tlumočníka. Ostatně, lidé ho stejněnevidí.“

„Já ho vidím.“

„To je právěono. Řekl bych, že tím jste udeřila hřebík na hlavičku, vyhmátla podstatu problému, vykopala pudla,“ přikývl havran. „Tedy odhalila jádro věci.“

„Podívej,“ naklonila se k němu Zuzanka, „ráda bych ti jen řekla, že ničemu z toho, co se tady teď

děje, nevěřím. Nevěřím, že existuje krysí Smrťv kápi a s kosičkou přes rameno.“

„Stojí před tebou.“

„To ještěnení důvod, abych na něj věřila.“

„Jak vidím, tak se ti dostalo opravdu toho správného vzdělání,“ ušklíbl se havran kysele.

Zuzanka se dívala dolůna krysího Smrtě. Hluboko v očních důlcích mu svítila modrá světélka.

KVÍK.

„Problém je v tom,“ oznámil jí havran, „že zase zmizel.“

„Kdo?“

„Tvůj… dědeček.“

„Cože? Dědeček Lezek? Jak by mohl zase zmizet? Vždyťje mrtvý!“

„Tvůj… hm… druhý dědeček…?“ zkusil to havran.

„Já nikdy druhého –“

Z hustého kalu na dnějejího vědomí se najednou vynořily různé vzpomínky. Něco o koni… a o místnosti plné tichého šumotu. A o vaně, která tam taky z nějakého důvodu patřila. A lánech pšenice.

„Tak to dopadne, když se lidé rozhodnou dát svým dětem vzdělání,“ ukrákl havran, „místo aby jim sami vysvětlovali co a jak a vyprávěli věci.“

„Myslela jsem, že můj druhý dědeček už je taky… po smrti,“ řekla Zuzanka.

KVÍK.

„Krysí Smrťříká, že musíš jít s ním. Je to velmi důležité.“

Zuzance se v mysli vynořil obrázek slečny Cílené podobné valkýře. Tohle je přece naprostý

nesmysl.

„To ne,“ zavrtěla Zuzanka hlavou. „Vždyťuž musí být skoro půlnoc. A zítra se bude zkoušet ze zeměpisu.“

Havran užasle otevřel zobák.

„Něco takového přece nemůžeš myslet vážně?“

„Přece nečekáš, že budu poslouchat… krysí kostru a mluvícího havrana? Jdu zpátky!“

„To neuděláš!“ zvolal havran. „Nikdo, kdo má v žilách krev, by se teď přece nevrátil! Kdyby ses teďvrátila, nedozvěděla by ses už nikdy, o co vlastnějde. Dostalo by se ti jenom vzdělání.“

„Ale já na takové věci nemám čas,“ zakvílela Zuzanka.

„Čas, fuj,“ ušklíbl se havran. „Čas, to je z větší části zvyk. Ale ve tvém případěnení důležitou součástí věcí.“

„Jak –“

„To budeš muset zjistit, ne?“

KVÍK.

Havran několikrát vzrušeněposkočil.

„Můžu jí to říct? Můžu?“ krákal. Pokoušel se stočit k Zuzance obě oči najednou.

„Tvůj dědeček je,“ nadechl se, „tvůj děda je… Sss… Sss… on… Smr –“

KVÍK!

„Jednou se to přece dozvědět musí,“ řekl havran.

„Cože? Můj dědeček páchne?“ vyděsila se Zuzanka. „Vytáhli jste měuprostřed noci z postele jenom proto, abyste se mnou mluvili o problémech hygieny?“

„Já neřekl, že je smrdutej, já chtěl říct, že tvůj dědeček je… Sss… Sss… S –“

KVÍK!

„Tak dobrá! Aťje po tvém!“

Zatímco se ti dva hádali, Zuzanka pomalu ustupovala.

Pak si podkasala noční košili a dala se do běhu. Přeběhla školní dvůra běžela po vlhkém trávníku.

Okno ložnice bylo stále ještěotevřené. Když vylezla na parapet okna v přízemí, podařilo se jí

zachytit se římsy v prvním patře a vytáhnout se nahoru. Rychle zalezla do postele a přetáhla si pokrývku přes hlavu…

Po nějaké chvilce si uvědomila, že je to naprosto hloupé počínání. Ale hlavu zpod deky nevystrčila.

Zdálo se jí o velkých koních, kočárech a hodinách bez ručiček.

„Myslíš si, že jsme to mohli zvládnout líp?“

KVÍK? SSS… SSS… S - , KVÍK?

„Noa cojsi čekal? Že na ni najednou vybafnu ‘tvůj dědeček je Smrť’? Jen tak, z ničeho nic? Kde jsi nechal smysl pro správný okamžik? Lidi milujou drama!“

KVÍK, podotkl krysí Smrť.

„Krysy jsou prostějiné.“

KVÍK.

„Já myslím, že pro dnešní noc bychom toho měli nechat,“ řekl havran. „Havrani nejsou noční

ptáci, chápeš?“ Pak se pařátem podrbal na zobáku. „poslyš, a je ti jedno, jestli bereš krysy, myši morčata, nebo lasičky?“

KVÍK.

„Frčci a tarbíci? A co je s nima?“

KVÍK.

„No představ si to! To jsem tedy nevěděl. I Smrťfrčkůa tarbíků? Víš, co by mězajímalo? Jak dohoníš ty, co běhají v těch mlýncích -?“

KVÍK.

„Jen si posluž.“

Existují bytosti dne a tvorové noci.

Aje důležité uvědomit si, že tvorové noci nejsou jednoduše bytosti dne, které zůstaly déle vzhůru, protože si myslí, že tak budou ostatním připadat tajemněa zajímavě. K překročení téhle hranice je zapotřebí mít víc než silné nalíčení a pobledlou tvář.

Samozřejmě, že dědičnost dost pomáhá.

Havran vyrostl v Ankh-Morporku, v permanentněse rozpadající, břečťanem obrostlé Věži umění

Neviditelné univerzity. Havrani jsou ptáci inteligentní od přírody a úniky magie, které mají sklony věci nejen zdůrazňovat, ale často dokonce přehánět, mělyna svědomí zbytek.

Neměl jméno. Zvířata se něčím takovým obvykle neunavují. Mág, který se domníval, že je jeho pánem, mu říkal Jářku, ale to jen proto, že neměl smysl pro humor a jako mnoho lidí, kteří trpí tímto nedostatkem, byl pyšný právěna ten smysl pro humor, kterého se mu po pravděnedostávalo.

Havran se rozletěl zpátky k mágovu domu, otevřeným oknem vletěl dovnitřa zahřadoval na své

lebce.

„Chudák holka,“ zabručel.

„A tak to máš s osudem skoro vždycky,“ řekla lebka.

„Nemám jí za zlé, když se pokouší být normální. Když to tak vezmeš…“

„Samozřejmě,“ přisvědčila lebka. „Já vždycky říkám, že je potřeba přestat dřív, než jeden ztratí

hlavu.“

Majitel obilního sila v Ank-Morporku se rozhodl, že si trochu zařádí mezi havětí. Krysí

Smrťslyšel vzdálený štěkot teriérů. Bude to dlouhá a namáhavá noc.

Bylo by těžké popisovat myšlenkové pochody krysího Smrtě, nebylo dokonce jisté, jestli vůbec nějaké má. Měl pocit, že neměl havrana do celé té věci zatahovat, ale když ti lidé tolik dají na slova.

Krysy nemyslí příliš do budoucna, jen v těch všeobecných věcech. Vzato kol a kolem měl krysí

Smrťvelké, opravdu velké starosti. Nepředpokládal, že by dal někdo přednost vzdělání.

Zuzanka přežila následující dopoledne, aniž se musela vytratit z vědomí profesorů.V zěměpisu probírali flóru Sto Plains (* Pozn. aut.: Zelí), hlavní exportní artikl Sto Plains a faunu Sto Plains (*

Pozn. aut.: Každý tvor, který konzumuje zelí a nevadí mu, že nebude mít jediného přítele.). Jakmile jste jednou vyhmátli společného jmenovatele celé věci, bylo to velmi jednoduché. Děvčata měla vybarvit mapu. Vyžadovalo to především mnoho zelené. K obědu byly utopence ve sladkokyselém nálevu a jako moučník kosti všech svatých (* Pozn. překl.: Abych vám ušetřil hledání, tohle sladké

pečivo se u nás pékávalo kolem Dušiček. ), a pak přesněta vhodná zátěž pro odpolední zaměstnání, což byl sport.

To byla doména Železné Lily, o které se šeptalo, že se holí a zvedá v zubech těžká závaží. Když

pobíhala po pomezní čáře, sklouzávaly výkřiky, kterými povzbuzovala hrající děvčata, k větám typu: „Urvi konečněten balón, ty zhýčkaná měkkoručko!“

Slečna Cílená a slečna Delakrosová si při odpoledních hrách pečlivězavíraly okna. Slečna Cílená

zuřivěčetla své knihy o logice a slečna Delakrosová v modelu, který byl její představou tógy, se v tělocvičněoddávala rytmice.

Zuzanka překvapila mnoho lidí tím, že byla dobrá ve sportu. Tedy přesněji v některých sportech.

Hokej, lakros, pálkovaná, to byly její silné stránky. Jako ostatněkaždý sport, při němž se jí do ruky dostala hůl, tyčnebo násada a vyžadoval, aby s nimi máchala. Pohled na Zuzanku, která se blížila s chladněkalkulujícím pohledem k brance, přiměl každou ochránkyni svatyně, aby ztratila víru v ochranné vycpávky a vrhla se k zemi. Bylo to většinou právě včas, protože míčjí vzápětí s temným hukotem proletěl těsněnad hlavou.

Bylo jenom dalším důkazem hlouposti zbytku lidstva, jak se Zuzanka uklidňovala, že ačkoli evidentněpatřila mezi nejlepší hráčky školy, nikdo ji nevybral do školního družstva. I tlusté pihovaté

holčičky do něj byly vybrány dřív než ona. Bylo to k zešílení pobuřující a ona nikdy nepochopila, pročtomu tak je.

Vysvětlila ostatním děvčatům, jak je dobrá, předvedla jim svou dovednost a naznačila jim, jak jsou hloupé, že si ji nevybraly. Z jakéhosi nepochopitelného důvodu to nepřineslo pražádný výsledek.

Dnes odpoledne se místo sportování vydala na oficiální vycházku. To byla povolená alternativa, ovšem za podmínky, že dívky šly na vycházku ve skupince. Obvykle se vydaly do města a daly si pomfrity s tatarkou a kečupem v páchnoucím obchůdku v uličce U tří růží. Slečna Cílená

považovala smaženou potravu za nezdravou, a proto si ji děvčata dávala při každé příležitosti, kdy se dostala mimo budovu.

Děvčata musela chodit ve skupinkách a minimálněpo třech. Podle přesvědčení slečny Cílené, založeného především na dohadech, nehrozilo děvčatům nebezpečí, pokud jich bylo více než dvě.

V každém případěbylo velmi nepravděpodobné, že by se něco nebezpečného přihodilo skupince, ve které byla princezna Nefríta a Glorie Rampasdaughterová.

Majitelky školy byly v rozpacích, než přijaly ke studiu trollku, ale Nefrítin otec byl král hory a vypadalo dobře, když jste na seznamu studujících měli potomka královského rodu. Kromětoho, jak poznamenala slečna Cílená ke slečněDelakrosové: „Je naší povinností dodat jim odvahy a pomoci jim, když ukážou sebemenší chuť stát se skutečnými lidmi, a král je vlastněvelmi okouzlující

stvoření a ujistil mě, že už si ani nepamatuje, kdy naposled někoho sežral.“ Nefríta měla slabší zrak, nesměla zbytečněchodit na slunce a v hodiněručních prací se bavila tím, že z ocelového drátu háčkovala kroužkové košile.

Naproti tomu Glorie byla z tělocviku osvobozena pro silné sklony používat svou sekeru k výhružkám. Slečna Cílená se jí sice snažila vysvětlit, že sekera není ani v nejmenším zbraní pro dámy, dokonce ani pro trpasličí dámu ne, ale Glorie jí odpověděla, že právěnaopak, protože tuhle sekeru jí odkázala její babička, která ji vlastnila celý život a každou sobotu ji leštila, i když ji během týdne ani jednou nepoužila. Ve způsobu, jak Glorie vzápětí sevřela topůrko své zbraně, bylo něco, co přinutilo dokonce i slečnu Cílenou, aby se vzdala. Glorie odložila svou helmici, a i když si neholila plnovous – ve škole neexistovalo nařízení, které by děvčatům zakazovalo nosit třiceticentimetrové vousy –, alespoňsi ho zaplétala. Vplétala si do něj dokonce stužky v barvách ústavu.

Zuzanka se v jejich společnosti cítila až neuvěřitelnějako doma a to jí vysloužilo nenápadné

poděkování slečny Cílené. Je od ní moc hezké, řekla slečna, že je taková kamoška. Zuzanku to překvapilo. Nikdy ji nenapadlo, že by člověkv běžné řeči použil slovo jako „kamoška“.

Trojice žaček se pomalu vydala po cestěkolem hřiště.

„Já těm sportům nerozumím,“ začala Glorie a vrhla pohled na chumel děvčat, který se přeléval po hřišti sem a tam.

„Trollové mají jednu hru,“ začala Nefríta. „Jmenuje se aargrúha.“

„Jak se to hraje?“ zeptala se Zuzanka.

„Nó… to se utrhne člověčí hlava a kope se do ní zvláštními botami vyrobenými z obsidiánu tak dlouho, dokud nepadne gól, nebo se nerozpadne na hadry. Ale teďuž se to nehraje,“ dodala spěšně.

„No to bych si myslela,“ řekla Zuzanka.

„Já spíš myslím, že už nikdo neumí vyrobit ty správné boty,“ komentovala probíranou záležitost praktická Glorie. „No předpokládám, že i kdyby se to teďhrálo, pobíhal by na čáře někdo jako Železná Lily a křičel by ‘běžte po tý hlavě, srabošky!‘,“ ušklíbla se Nefríta.

„Nó,“ začala Glorie rozvážně, „já bych řekla, že by asi tolik nekřičela.“

„Holky, nevšimly jste si poslední dobou… něčeho divného, co?“ začala opatrněZuzanka.

„Divného? Jako co?“ podívala se na ni Glorie.

„No… jako třeba divné krysy…“ odhodlala se Zuzanka.

Došly ke stájím. Ty obvykle bývaly domovem dvou koní zapřahaných v případěpotřeby do školního kočáru a dočasným příbytkem několika koní patřících žačkám, jež se od nich při nástupu do školy nedokázaly odloučit.

Existuje typ dívky, která, ačkoliv by si nedokázala uklidit vlastní ložnici, ani kdyby ji někdo ohrožoval nožem, bude bojovat za právo strávit dlouhý čas kydáním koňského hnoje a čištěním stájí. To byla magie, která Zuzanku nechávala zcela bez následků. Neměla nic proti koním, ale vůbec se nevyznala ve všech těch stíhlových udidlech, uzdečkách a nártních kloubech. Taky nechápala, pročse koněmusí měřit na pěsti (* Pozn. překl.: To je přesně můj případ, taky nechápu, pročby se právěkoně měli měřit v systému, kde měrnou jednotkou je 1016mm), když by se to dalo mnohem jednodušeji provést v centimetrech. Ve chvílích, kdy pozorovala, jak se dívky zvonící

ostruhami pachtí kolem stájí, došla k názoru, že to dělají proto, že nerozumějí složitým zařízením, jako je například příložník. A taky jim to řekla.

„Tak tedy ne,“ zkoušela to Zuzanka dál. „A co takhle havrany?“

Něco jí zafunělo do ucha.

Rychle se otočila.

Uprostřed dvora stál obrovský bílý kůňa podobal se nevhodněumístěnému zvláštnímu efektu. Byl příliš bílý. Doslova zářil. Vypadal jako jediná skutečná věc ve světěbledých stínů. V porovnání s kulatými poníky, kteří obvykle obývali některá stání, byl pravým obrem.

Pobíhalo kolem něj několik dívek zvonících ostruhami. Zuzanka poznala Kasandru Liškovou a lady Sáru Nadoottou. Ty dvě si byly podobné jako vejce vejci ve své neutuchající lásce ke všemu, co mělo čtyři nohy a dělalo „ííhaha“, v nezájmu o cokoliv jiného, ve schopnosti dívat se na svět svými zuby a ve způsobu, jakým dokázaly i do slova „prr“ vložit několik samohlásek.

Bělouš tiše zaržál na Zuzanku a začal jí strkat čenich do ruky.

Ty jsi přece Truhlík, pomyslela si. Já tě znám. Jezdila jsem na tobě. Ty jsi… můj. Alespoňmyslím.

„Phouvidám,“ ozvala se lady Sára, „khoumu pautři then khouň?“

Zuzanka se rozhlédla.

„Co? Mně?“ řekla poněkud zmateně. „Jo. Mně… asi.“

„Auno? Bhyl v bhouxu veudle Hnědkhy. Neuvěděula jseum, že thady mháš khouně. Na tou musíš

mít pouvolení oud shlečny Cílheneu, víš ou toum?“

„Je to dárek,“ vysvětlovala Zuzanka. „Od… od někoho? Někoho.“

V kalných vodách jejích vzpomínek se pohnul hroch poznání. Přemýšlela, pročřekla, co řekla.

Nevzpomněla si na svého dědečka celé roky. Až do včerejšího večera.

Pamatuju si tu stáj, pomyslela si. Byla tak velká, že člověk nedohlédl konce. A taky jsem se na tobějednou směla projet. Někdo mědržel, abych nespadla. Jenže z tohohle koněčlověk nespadne. Ne, když to on nechce.

„Aule? Nevěděula jseum, že oumíš jeuzdit na khouni?“

„Jo… kdysi jsem jezdila.“

„Za tou jsaou zvláuštní připlautky, thou dhoufám vhíš? Když thaudy máš khouně,“ pokračovala lady Sára.

Zuzanka mlčela. Měla silné podezření, že všechny potřebné poplatky byly zaplaceny. A když ne, tak alespoňzapomenuty.

„A bhoudeš poutřebouvat nouvou jezdeckhou výstrouj,“ nedala se odbýt lady Sára.

A Zuzanka se rozhodla.

„Já žádnou nepotřebuju,“ odsekla.

„Thou bhych se zasmaula,“ ušklíbla se lady Sára. „Jhízda na neousedlauném khouni. A řídit hou bhoudeš oušima?“

„Asi si postroj u nich v tom Vidlákověnemůže dovolit,“ ušklíbla se Kasandra Lišková. „A řekni té

trpaslici, ať přestane očumovat mého koně. Doslova ho hltá očima!“

„Jen sena něj dívám,“ odpověděla Glorie.

„Jo, jenže při tom sliníš,“ dupla Kasandra nohou.

Ozvalo se několik rychlých kroků. To se Zuzanka rozeběhla po dláždění a vyskočila na koňský

hřbet.

Podívala se dolůna užaslá děvčata a pak na jezdeckou dráhu za stájemi. Bylo tam několik provizorních překážek, pár břeven položených na sudech.

Aniž pohnula jediným svalem, kůňse otočil a zamířil k nejvyšší z nich. Na okamžik měla pocit, že se ocitla v poli koncentrované energie, pak došlo ke zrychlení a překážka se mihla hluboko pod nimi…

Truhlík se otočil a zůstal stát, přičemž netrpělivě přešlapoval z jedné nohy na druhou.

Děvčata to s překvapením pozorovala. Všechna měla na tvářích výraz nesmírného úžasu.

„Myslíte, že by kůň měl dělat něco takového?“ nahodila po chvilce Nefríta.

„Co je?“ zeptala se Zuzanka. „To jste ještěneviděly skákat koně přes překážku?“

„To jo. Jenže zajímavé je to –“ začala Glorie tím pomalým, opatrným tónem, jaký lidé užívají, když mají strach, že se jim rozpadne vesmír, „-že takový kůňobvykle dopadne zpátky na zem.“

Zuzanka se rozhlédla.

Kůň stál ve vzduchu.

Jaký příkaz je asi potřeba dát koni, když chceme, aby se snesl na zem? Byl to povel, s jakým se jezdecké sesterstvo ještěnesetkalo.

Truhlík, jako kdyby rozuměl jejím myšlenkám, pomalu vykročil kupředu a dolů. Na okamžik se jeho kopyta ocitla pod úrovní země, jako kdyby pevná hmota pro něj nebyla nic jiného než jakási mlhovitá substance. Pak ale, jak se zdálo, odhadl, kde zhruba by měla být úroveňzemě,a zůstal na ní

stát.

První našla hlas lady Sára.

„Thou se na theube řeukneu sleučněCíleneu,“ vypravila ze sebe.

Zuzanka byla téměřbez sebe neznámým strachem, ale ta nafoukaná slova, plná nechápavého vzteku, jí vrátila klid a sebeovládání.

„Vážně?“ opáčila. „A co jí řekneš? “

„No, přece, že jsi…, že jsi toho koně přinutila skočit přes překážku a on pak…“ Lady Nadoottá se zarazila, protože si uvědomila, co se právěchystala říci. Byla tak zmatená, že zapomněl mixovat do řeči vznešené samohlásky.

„Tak vidíš,“ usmála se Zuzanka. „Předpokládám, že kdyby ti někdo vyprávěl o tom, jak viděl koněvznášet se ve zduchu, taky bys to považovala za pěkný nesmysl, co?“

„Ale je to proti školnímu řádu,“ zamumlala lady Sára.

Zuzanka zavedla konězpět do stáje, vytřela ho a postavila do jednoho z volných stání.

Ve žlabu se senem něco zašustilo. Zuzanka měla dojem, že zahlédla slonovinověbílou tlamičku.

„Ty mizerné krysy,“ vracela se Kasandra do reality. „Slyšela jsem, jak slečna Cílená přikazovala zahradníkovi, aby sem nasypal jed.“

„Že se nestydí,“ prohlásila Glorie.

Jak se zdálo, lady Sáře něco nedopřávalo klidu.

„Poslyš, ten kůňdoopravdy ve vzduchu vůbec nestál, že ne?“ zeptala se nakonec. „To přece žádný

kůňnedokáže!“

„Takže to ani udělat nemohl,“ souhlasila Zuzanka.

„Bylo to, jako když v basketu hážeš z výskoku (* pozn. aut.: Až do oné nešťastné nehody se sekerou byla Glorie kapitánkou školního košíkářského týmu. Trpaslící sice nemají tu správnou výšku, ale mají skvělé zrychlení a výskok a mnoho hráček hostujících družstev zažilo ošklivý šok, když mezi nimi proletěla Glorie, která se ve vertikálním letu vynořila z hlubin. )! Taky si počkáš, až

se nahoře zastavíš, a bác ho!“ zajásala Glorie. „Muselo to být něco takového.“

„Jasně.“

„Tak to bylo.“

„No prosím.“

Lidská mysl má obdivuhodnou schopnost regenerace. Trpasličí a trollí mysl právětak. Zuzanka na nězírala v upřímném úžasu. Všechny viděly, jak kůňstojí ve vzduchu. Teďten zážitek opatrnězasunuly do nějaké komůrky ve vzdáleném koutěsvé mysli, zamkly dveře a klíčzalomily v zámku.

„Jen tak, aby řečnestálá,“ řekla s očima stále ještěupřenýma na žlab se senem, „předpokládám, že některá náhodou nevíte, kde je tady ve městě nějaký mág, co?“

„Našel jsem místo, kde můžeme hrát!“ prohlásil Zlota.

„Kde?“ zajímal se Perm.

Zlota jim to řekl.

„ U Zašitého bubnu? “ otřásl se Perm. „Tam hážou tím… sekerama!“

„Jen žádný strach. Budeme v bezpečí. Nikdo z cechu by se tam neodvážil hrát,“ uklidňoval ho Zlota.

„Bodejťby neto… to. Vždyťtam ztrácejí přito to… přispívající členy,“ bledl Perm.

„Dostaneme pět tolarů,“ vnadil ho Zlota.

Troll zaváhal.

„No, pět toláčůby se mi docela to… šiklo,“ připustil.

„Třetina z pěti tolarů,“ upozornil ho Zlota.

Permova obočí si dala schůzku nad kořenem nosu.

„To je víc než…, nebo míňnež to… pět tolarů?“

„Podívej, to nás konečně přivede před tvářveřejnosti,“ pokračoval Zlota.

„Nechci před to… ksicht té veřejnosti, která se to… slejzá u Bubnu,“ zavrtěl hlavou Perm. „To je to to… poslední, o co bych u Bubnu stál. U Bubnu stojím o jediný, a to je to… věc, za kterou bych se mohl sto… schovat.“

„Jediné, co musíme udělat, je něco zahrát,“ nedal se Zlota vyvést z míry. „Cokoliv. Nový majitel je celý blázen do takových malých vystoupení, prý aby se lidi pobavili.“

„Já myslel, že tam mají jednorukého banditu.“

„Měli, ale zatkli jim ho.“

Ve Quirmu mají květinové hodiny. Je to obrovská turistická atrakce.

Turisté ovšem většinou zjistí, že je to úplně něco jiného, než očekávali.

Květinové hodiny budují městské autority s omezenou představivostí, jaká se často vyskytuje v celém vesmíru. Pravidelnězjistíme, že nejde o nic jiného než o velký hodinový stroj zahrabaný do květinového záhonu na některém veřejném prostranství, kde jsou ciferník a číslice vyvedeny z letniček (* pozn. aut.: Nebo z metanových krystalů. Nebo z mořských sasanek. Princip je pokaždé

tentýž. Každopádněse takové hodiny velmi rychle zaplní ekvivalentem místních obalůod rychlého občerstvení a starých plechovek od piva. ).

Oproti tomu jsou quirmské hodiny obrovský kulatý záhon osázený čtyřiadvaceti různými druhy květin, vybraných pro téměřstoprocentní podobnost, se kterou otevírají a zavírají své květy…

Když běžela Zuzanka kolem, otvíral právěkvěty purpurový svlačeca mučenka otočnice je zavírala.

To znamenalo, že je asi půl desáté.

Ulice byly opuštěné. Quirm nebyl noční město. Lidé přijíždějící do Quirmu s úmyslem si užít rychle odjížděli někam jinam. Quirm byl tak spořádaný, že dokonce i psi žádali o dovolení odskočit si na záchod.

Tedy, ulice byly téměř opuštěné. Zuzanka měla dojem, že slyší, jak ji někdo sleduje, jak se za ní

ozývají spěšné kradmé kroky, které se pohybují po kočičích hlavách tak rychle, že nedokázala zachytit nikdy víc než podezření neurčitého tvaru.

Když Zuzanka doběhla k uličce U tří růží, zpomalila.

Někde v uličce U tří růží, vedle obchodu s rybami, říkala Glorie. Děvčata nikdo nepovzbuzoval, aby se zajímala o mágy. Ti do vesmíru slečny Cílené nepatřili.

Ulička vypadala potmějako úplněcizí. Na jednom konci hořela pochodeňzastrčená v kovovém držáku. Ta ovšem jen dělala temnotu temnější.

Když Zuzanka dorazila do poloviny uličky, uviděla tamo stěnu opřený dlouhý žebřík a mladou ženu, která se na něj právěchystala vylézt. Bylo na ní něco povědomého.

„Ahoj,“ usmála se. „Nemáte drobné za tolar, slečinko?“

„Prosím?“

„Dva půltolary by mi stačily. Půltolar je cena. Nebo v měďácích. Cokoliv menšího než půltolar by bylo skvělé.“

„To se na to… no dobrá, nelamte si tím hlavu.“

Jak mezitím stačila Zuzanka zjistit, nevypadala tahle mladá dáma jako ten druh žen, který si po nocích vydělává na živobytí v uličkách. Byla tak zdravěmasitá, vypadala spíše jako zdravotní sestra, která asistuje lékaři, jehož pacienti občas propadnou jistému zmatení mysli a tvrdí, že jsou předložka u postele.

A taky Zuzance připadala nějaká známá.

Dívka vytáhla z kapsy šatůvelké kleště, vystoupila po žebříku a zmizela v okněprvního poschodí.

Zuzanka zaváhala. Dívka se chovala jako řemeslník, který kráčí za svou prací, ale podle toho, co Zuzanka věděla, byli lidé šplhající v noci po žebřících, aby se dostali do cizích domů, lotři, jež měla každá odvážná žačka zadržet. Možná že by se byla vydala alespoňpoohlédnout po nějakém strážném, kdyby se kus od ní v uličce neotevřely dveře.

Ze dveří se vypotáceli dva muži, vedli se pod paží a spokojeněsi to kličkovali směrem k hlavní

ulici. Zuzanka jim ustoupila z cesty. Když nechtěla, nikdo si jí nevšiml, a proto ji také nikdo neobtěžoval.

Muži prošli žebříkem.

Buďti dva nebyli tak docela hmotní, i když zvuky, které vydávali, se zdály hmotné dost, nebo nebylo něco v pořádku s tím žebříkem. Ale ta dívka po něm přece vylezla…

… a teďpo něm zase slézala a něco si zastrkovala do kapsy.

„Ani se nevzbudil, ten malý andílek,“ libovala si.

„Prosím?“ nechápala Zuzanka.

„Neměla jsem u sebe padesát pencí,“ vysvětlovala jí dívka, zatímco si jediným lehkým pohybem hodila žebřík na rameno. „Pravidla jsou pravidla. Musela jsem mu vytrhnout ty zuby dva.“

„Cože?“ nechápala Zuzanka.

„Všechno to musím účetněpodložit, rozumíš? To bych se dostala do pěkné šlamastyky, kdyby mi tolary a zuby náhodou nesouhlasily. Sama to dobře víš.“

„Já?“

„No, nemám ale čas stát tady a klábosit celou noc. Ještějich musím udělat šedesát.“

„Pročbych to měla vědět zrovna já?A čeho musíš ještěudělat šedesát? A komu?“

„Samozřejměže dětem, komu jinému. Nemůžuje přece zklamat, že? Představ si ty jejich radostné

tvářičky, když ráno zvedlou polštář, ti malí miláčkové.“

Žebřík. Kleště. Zuby. Peníze. Polštáře…

„Nečekáš, že ti budu věřit, žejsi nějaká víla Zubnička?“ zamračila se Zuzanka podezřívavě.

Sáhla si na žebřík, který jí připadal dokonale skutečný.

„Ne nějaká,“ odpověděla jí dívka. „A překvapuje mě, že to nevíš právě ty.“

A zmizela za rohem dřív, než ze sebe Zuzanka stačila vypravit: „Pročzrovna já?“

„Protože ona to ví,“ ozval se jí hlas za zády. „Tihle lidi se mezi sebou všichni znají.“

Otočila se. V malém otevřeném okénku seděl havran. „Měla bys jít raději dovnitř,“ zval ji. „Tady v té uličce můžeš potkat různé týpky.“

„Už se stalo.“

Na zdi vedle dveří byla přišroubovaná mosazná tabulka, která říkala: „MgDr. (Nev. Univ.), C. V

Sýrozděn, b. thau., b. hyp. (* pozn. překl.: Doktor magie, absolvent Neviditelné univerzity, C. V.

Sýrozděn, bakalářthaumaturgie, bakalářhypnotismu. (Je ovšem pravda, že některé prameny dešifrují zkratku b. hyp. Jako blbý kůň.))“

To bylo poprvé v životě, kdy Zuzanka slyšela mosaznou tabulku mluvit.

„Jednoduchý trik,“ prohlásil havran znuděně. „Cítí, že se na ni díváš. Prostějenom zatlač–“

„MgDr. (Nev. Univ.), C. V. Sýrozděn, b. thau., b. hyp.,“ ozvala se znovu tabulka.

„Ty drž hubu… a ty prostězatlačdo dveří.“

„Jsou zamčené.“

Havran naklonil hlavu ke straněa vrhl na ni pohrdavý pohled jedním korálkovým okem. Pak řekl:

„A že to dělá potíže zrovna tobě? No tak jo, donesu ti klíč.“

Za okamžik se objevil znovu a shodil na dlažební kostky velký klíč.

„Mág není?“

„Mág je. V posteli. Chrápe, že mám strach, aby mu hlava neupadla.“

„Myslela jsem, že zůstávají vzhůru celou noc!“

„Tenhle ne. V devět hrnek kakaa a v devět pět neví o světě.“

„Přece mu nemůžu jen tak vlézt do domu?“

„Pročne? Přišla jsi za mnou. A stejně, mozkem týmu jsem tady já. On jenom nosí tu legrační

čepici a mává rukama.“

Zuzanka otočila klíčem.

Uvnitřbylo teplo. Všude kolem viděla klasické pomůcky magického řemesla – výheň, police s lahvemi, lahvičkami a plátěnými sáčky, vycpaného aligátora zavěšeného pod stropem, několik velkých svící, které se změnily na voskové vodopády, a havrana sedícího na lidské lebce.

„Všechno je to nakoupené ze zásilkové služby podle katalogu,“ prozradil jí havran. „Všechno to přišlo najednou v jedné veliké bedně. Myslíš, že ty svíčky se takhle roztopily za bůhvíjakou dobu?

Houby. Pro zkušeného voskaře je to práce na dva tři dny.“

„Myslím, že si to všechno vymýšlíš,“ odpověděla mu Zuzanka. „Takovou lebku si rozhodnějen tak nekoupíš.“

„No, ty to musíš vědět líp,“ ušklíbl se havran. „Máš vzdělání.“

„Co jsi semi to včera pokoušel říct?“

„Co jsem se ti pokoušel říct?“ naklonil havran hlavu ke straněa zatvářil se rozpačitě.

„Všechno to sss… smr… sss… smr…?“

Havran se poškrabal pařátem na hlavě.

„On řekl, že ti to nemám říkat. Jenom jsem tě měl varovat, že se objeví ten kůň. Nechal jsem se trochu unést. Objevil se, žejo?“

„Jo!“

„Svez se na něm.“

„To jsem udělala. Ten kůňnemůže být skutečný! Každý skutečný kůňví, kde je zem.“

„Slečinko, skutečnějšího koně, než je tenhle, bys nenašla.“

„Vím, jak se jmenuje! Už jsem na něm kdysi jezdila!“

Havran si povzdechl, nebo se alespoňpokusil si vzdechnout do té míry, do jaké to zobákem jde.

„Musíš na něm odjet. On se rozhodl, že ty jsi ta pravá.“

„Kam mám odjet?“

„Jo, to já vědět nesmím a ty to musíš teprve zjistit.“

„No, dejme tomu, že bych skutečněbyla tak hloupá a udělala to… nemůžeš mi alespoň naznačit, co by se stalo?“

„Éé… pokud je mi známo, přečetla jsi spoustu knih. Četla jsi taky nějaké o dětech, které se dostanou do dalekého kouzelného království a tam zažijí dobrodružství se skřítky a tak?“

„Samozřejmě,“ přikývla zamračeněZuzanka.

„V tom případěby bylo nejlepší, kdybys začala přemýšlet tímhle způsobem,“ zamžoural na ni havran.

„Zuzanka vzala do ruky malý sáček s bylinkami a začala si s ním pohrávat.

„Venku jsem potkala ženskou, která tvrdila, že ona je víla Zubnička,“ řekla.

„Akorát houby,“ zavrtěl hlavou havran. „Ona není víla Zubnička, teda je, ale ne jediná, jsou aspoň

tři.“

„Taková osoba přece neexistuje. Tedy… myslela jsem, že jsou to všechno jen takové… pohádky.

Jako Hajaja nebo Otec prasátek (* pozn. aut.: Podle prastarých venkovských pověstí –

alespoňpověstí z těch venkovských oblastí, kde jsou prasata nejpodstatnější ekonomickou součástí

domácího hospodářství – je Otec prasátek zimní mytologická postava, která o noci Prasečí hlídky jezdí od domu k domu na prostých saních tažených čtyřmi velkými divokými kanci a rozděluje dárečky v podobějitrnic, tlačenek, škvarkůa šunky všem dětem, které byly během roku hodné.

Hodněa hlasitěse směje slovy „ho, ho, hó“. Děti, které zlobily, dostanou pytel krvavých kostí

(právětyhle přesné podrobnosti dávají tušit, že je to pověst určená především malým lidičkám.) Zpívá se o něm dokonce píseň. Začíná: pozor dejte, všichni lidé… Říká se, že postava Otce prasátek má původ v legenděo jakémsi místním králi, který jedné noci projížděl kolem chaloupky, v niž podle pověsti žily tři mladé dívky. Slyšel, jak pláčou, protože neměly jedné sousto, aby oslavily den, který

půlí zimu. Slitoval se nad nimi a vhodil jim do domku oknem pytel jitrnic. (** Zničil při tom okno a jednu z dívek tím vyděsil tak, že z toho měla ještědlouho potom následky, ale tím nebudeme kazit jinak velmi pěknou pověst.))“

„Aha,“ přikývl havran. „Už couváš, co? Už žádná radikální prohlášení. O trochu toho tvého ‘nic takového neexistuje’ míňao něco víc ‘já vlastněnevím…‘, co?“

„Každý přece ví – no, je snad logické, že nemůže existovat nějaký starý pán s dlouhou bradou, který by na svátek Prasečí hlídky chodil po domech a rozdával jitrnice a prasečí droby, ne?“

„O logice já nic nevím,“ odpověděl havran. „Žít na lebce taky není logické, a přeceto dělám.“

„A taky nemůže existovat Hajaja, který by večer chodil od dítěte kdítěti a vyprávěl jim pohádky na dobrou noc,“ pokračovala Zuzanka už dost nejistě. „To by nikdy nemohl stihnout…“

„Možné to je, možné to je.“

„Měla bych už jít,“ řekla Zuzanka. „Slečna Cílená vždycky o půlnoci kontroluje ložnice.“

„Kolik ložnic tam u vás máte?“ zeptal se se zájmem havran.

„Myslím, že asi třicet.“

„Takže ty věříš, že ta ženská o půlnoci zkontroluje všech třicet ložnic, ale nevěříš na Hajaju?“

„Stejněbych měla raději jít,“ řekla Zuzanka. „Hm. Děkuju ti.“

„Zamkni za sebou a klíčhoďoknem dovnitř,“ požádal havran.

Potom, co odešla, zavládlo v místnosti na nějakou dobu ticho rušené jen tichým praskotem uhlíkův krbu.

Pak se ozvala lebka: „Ty dnešní děti, co?“

„Viním z toho vzdělání,“ odpověděl havran.

„Příliš rozsáhlé vědění je velmi nebezpečná věc,“ souhlasila lebka. „Mnohem nebezpečnější než

nevzdělanost. Tohle jsem často říkal, když jsem byl naživu.“

„A to bylo kdy?“

„To už si nepamatuju. Myslím, že jsem byl dost vzdělaný. Učitel nebo filozof, něco z toho pytle. A teďležím na polici a na hlavu mněkálí pták.“

„Velmi symbolické.“

Zuzance nikdo nevyprávěl o síle víry, natož o tom, jakou sílu má víra ve spojení s vysokým magickým potenciálem a nízkou stabilitou reality, které vládly na Zeměploše.

Víra vytváří prázdný prostor. Něco ho musí vyplnit.

Tím nechceme říci, že víra popírá logiku. Tak například je zcela jasné, že Hajajovi stačí k uspání

všech dětí jen malá chvilka.

Na Zeměploše se úvahami o čase ani nepotřebuje unavovat.

Bylo skoro půlnoc.

Zuzanka se tiše vplížila do stájí. Patřila k lidem, kteří odmítají nechat záhady nevyřešené.

Koněbyli v Truhlíkově přítomnosti až nepřirozenětiší. Bělouš v temnotě stříbřitězářil.

Zuzanka s námahou stáhla z hákůsedlo, ale pak si to rozmyslela. Jestli má z toho koněspadnout, sedlo jí v tom nezabrání. A otěže by jí byly platné, jako kdyby si připevnila kormidlo na kámen.

Otevřela dvířka stání. Většina koní odmítá kráčet pozpátku, protože pro něto, co nevidí, neexistuje. Truhlík však vycouval sám od sebe, přešel k lavici, ze které většina dívek nasedala do sedel, otočil kní hlavu a s výrazem očekávání ji pozoroval.

Zuzanka mu vylezla na hřbet. Bylo to jako sedět na stole.

„Dobrá,“ řekla tiše. „Vždyťjá tomu nakonec s prominutím vůbec nemusím věřit.“

Truhlík spustil hlavu a zařehtal. Pak tiše vyklusal na dvůr a zamířil si to přes hřiště. U brány přešel do cvalu a zamířil k ohradě.

Zuzanka zavřela oči.

Cítila, jak se pod sametovou kůží napjaly svaly, kůň přeletěl bránu a stoupal nad hřiště.

Za ním se v trávě několik vteřin rýsovaly dva páry zářících otiskůkopyt.

Když proletěli nad školou, všimla si Zuzanka blikajícího světélka v oknech. Slečna Cílená se vydala na svou půlnoční obhlídku ložnic.

Z toho bude pěkný malér, pomyslela si Zuzanka.

Jenže pak ji napadlo: Sedím na koni letícím třicet metrůvysoko a mířím někam do tajemna, kde to bude vypadat tak trochu jako v kouzelném království se skřítky a mluvícími zvířaty. Kdo ví, do jakých malérů se dostanu tam…

Kromětoho, je vůbec jízda na létajícím koni proti školnímu řádu? Vsadila bych se, že to není

nikde napsané.

Zanedlouho se pod nimi ztratil Quirm a otevřel se svět, který vypadal jako šperk složený z černých a stříbřitělesklých ploch. Šachovnice polí, vystupujících plasticky v měsíčním světle, a tu a tam světélko osamělé farmy. Kolem se míhala potrhaná mračna.

Daleko vlevo se jako chladná bílá stěna tyčil horský masiv hor Beraní hlavy. Napravo se leskl Okrajový oceán, který vypadal jako cesta k měsíci. Necítila žádný tlak vzduchu ani ten nejmenší

náznak rychlosti, viděla jen, jak hluboko dole ubíhá krajina, a cítila, jak se Truhlíkovy svaly napínají

v rytmickém pohybu.

Pak někdo do noční temnoty rozsypal obrovské množství zlatých korálků. Oblaka před nimi se rozestoupila a tam, hluboko pod nimi, se objevil Ankh-Morpork – město plné nebezpečí tak strašlivých, že si je jistěnedokázala představit ani slečna Cílená.

Světlo pochodní ozařovalo síťulic, kde by se celý Quirm nejen ztratil, ale byl jistěi uškrcen a vhozen do řeky.

Truhlík běžel s ladnou lehkostí nad střechami. Zuzanka slyšela zvuky z ulic, rozeznávala dokonce jednotlivé hlasy, ale současněvnímala i hukot celého města, připomínající zvuky úlu. Kolem se míhala okna vyšších pater a v každém svítila svíce.

Kůňzačal klesat zakouřeným vzduchem a přistál hladkým klusem v uličce, která byla docela prázdná. Byly v ní jen jedny zavřené dveře, vedle nich byla tabulka ozářená pochodní: Na tabulce Zuzanka četla:

ZAHRADA KARÍ Kuchninský vchod – Nevstupovat. Ani ty ne!

Jak se zdálo, Truhlík na něco čekal.

Zuzanka si myslela, že cíl jejich cesty bude mnohem romantičtější.

Věděla, co je to karí. Mívaly karí ve škole, ale tam se mu říkalo rýže s chrousty. Bylo žluté. Byly v něm nabobtnalé hrozinky a burské oříšky.

Truhlík zařehtal a zahrabal nohou.

Ve dveřích se otevřelo malé okénko. Zuzanka letmo zahlédla jakousi tvářna pozadí hutné

atmosféry kuchyně.

„Ajajaj! Neééé! Trouchlik!“

Okénko s třesknutím zapadlo.

Podle všeho se mělo něco stát.

Začetla se do jídelního lístku připíchnutého na dveřích.

Lístek byl napsán velmi špatným jazykem, jak to u většiny lidových jídelen bývá. Je to proto, aby byli hosté ukolébáni falešným přesvědčením o své nadřazené inteligenci. Mezi jídly, jejichž jména většinou neznala, četla Zuzanka i následující:

Karí s seleninama – 8p Karí sladkokyselí s ribíma koulema – 10p Karí sladkokyselí s prasečíma koulema – 10p Karí s maso – 10p Karí s určitý maso – 10p Karí extra – 5p Pornoflakes – 3p

Sněste tady, nebo si to odnesete

Okénko se otevřelo a na poličku pod ním vypadl velký hnědý sáček z papíru, co vypadá jako voskovaný, i když není. Pak se okénko bleskovězavřelo.

Zuzanka se pro sáček opatrněnatáhla. Zápach, který z něj vycházel, měl kvalitu acetylénového hořáku a jako by varoval před použitím kovového příboru. Jenže od svačiny už uběhlo skoro deset hodin.

Pak si uvědomila, že s sebou nemá žádné peníze. Na druhé straněpo ní nikdo žádné peníze nechtěl. Jenže kdyby se všichni lidé vyhýbali plnění svých povinností, svět by propadl zkáze a zmaru.

Naklonila se z Truhlíkova hřbetu a zaťukala na dveře.

„Promiňte… nechcete ode měnic –“

Zevnitřse ozvalo několik výkřikůa podivné zvuky, které zněly, jako by se několik lidí

současněpokoušelo nacpat pod jeden stůl.

„Aha. To je milé. Děkuju. Děkuju vám mnohokrát,“ pronesla Zuzanka vychovaněsměrem ke dveřím.

Truhlík pomalu vykročil zpět uličkou. Tentokrát nepocítila žádné náhlé napětí svalů– kůňtiše vyklusal do vzduchu. Choval se jako chytré zvíře, které v minulosti dostalo v tomto místěvypeskováno za to, že jeho pán něco vylil nebo rozsypal.

Když se ocitli několik desítek metrůnad zemí, Zuzanka pokusněpozřela z karí několik soust a pak ho tam nenápadně, jak jen to bylo možné, zahodila.

„Bylo to velmi… zvláštní,“ řekla. „A to je všechno? Vezl jsi měsem celou cestu jen proto, abych ochutnala tohle jídlo, které dávají přes ulici?“

Zemětam dole začala ubíhat čím dál tím rychleji a Zuzance došlo, že kůňteďmísto pohodlným cvalem běží plným tryskem. Pak znovu to už známé napnutí svalůa…

… a obloha před ní na okamžik modře vybuchla. Daleko za ní, neviděny, protože světlo stálo opodál a červenalo se studem nad tím, že nestačilo sledovat, co se děje, ve vzduchu několik vteřin zářily otisky dvou párůkopyt.

Byla to krajina, která visela ve vzduchu.

Stál tam malý přikrčený domek obklopený zahradou. Dál se rozkládala pole a na obzoru nezřetelné hory. Když Truhlík zpomalil, začala se Zuzanka rozhlížet.

Krajina neměla hloubku. Když se kůňstočil k zemi, ukázalo se, že krajina je z větší části dvojrozměrná, slabá, mírnětvarovaná blanka… reality…, kterou je potažena… nicota.

Čekala, že se blanka, až kůň přistane, protrhne, ale ozvalo se jen tiché zaskřípění štěrku.

Truhlík pomalu obešel domek a vešel na dvůr před stáj, kde se zastavil a čekal.

Zuzanka s obtížemi slezla. Zem pod nohama jí připadala celkem solidní. Sklonila se k zemi a rukou odhrábla štěrk. Pod ním byl další štěrk.

Slyšela, že víla Zubnička sbírá zuby. Pokuste se nad tím logicky zamyslet… lidé, kteří sbírají

různé kousky lidských těl, to obvykle dělají z velmi podezřelých důvodůa většinou proto, aby ostatním lidem ublížili nebo je nějakým způsobem ovládli. Taková víla Zubnička musela ovládat děti větší části světa. Ale tohle nevypadalo jako domek podobné osoby.

Otec prasátek očividněmusel žít vysoko v horách, v nějakých příšerných jatkách, vymalovaných na rudo a vyplněných jitrnicemi a krvavou tlačenkou.

Což zase hovořilo o stylu. O velmi ošklivém stylu, ale alespoňo nějakém. Tohle místo styl nemělo.

Vůbec žádný.

Kačer, který byl symbolem svátku Pečené duše, podle všeho neměl domov žádný. Stejnětak dědek Potíž a Hajaja, pokud věděla.

Obešla domek, který nebyl o mnoho větší než bývají větší chaty. Je to jasné. Aťtady bydlel kdokoliv, neměl ani špetku vkusu.

Našla hlavní dveře. Byly černé a měly klepadlo ve tvaru řeckého písmene omega.

Zuzanka se po něm natáhla, ale dveře se před ní samy rozestoupily.

Otevřela se před ní vstupní hala tak velká, že se nemohla do vnějších rozměrůdomku vejít. Daleko vzadu viděla schodiště, za které by se nemuselo stydět závěrečné stepovací finále filmového velkomuzikálu.

S perspektivou vstupní haly taky nebylo něco vpořádku. Protější stěna byla evidentněvelmi daleko, ale současněse zdálo, že je namalována ve vzduchu, ne dál než nějakých pět metrů. Prostěa jednoduše jako by vám vzdálenosti v místnosti nabízely k výběru různé možnosti.

Na jedné stěněvisely obrovské hodiny. Jejich pomalé tikání zaplňovalo celý obrovský prostor.

Je tady někde ta místnost, pomyslela si. Pamatuji si místnost plnou šepotu.

Delší stěnu haly přerušovaly dveře umístěné velmi daleko od sebe. Nebo, když jste se na to podívali z jiného úhlu, velmi blízko k sobě.

Pokusila se dojít k těm nejbližším a vzdala se po několika potácivých krocích. Nakonec se jí to podařilo tak, že se přesněnasměrovala a vydala se na cestu se zavřenýma očima.

Dveře byly současněv obyčejné, lidské velikosti a současněi nepředstavitelněobrovské. Měly rám zdobený bohatou řezbou, které dominoval motiv lebek a kostí.

Otevřela je.

Do téhle místnosti by se vešlo celé menší město.

Uprostřed zabíral malý čtvereček podlahy koberec, jehož rozloha neměla v žádném případěvíce než jeden hektar. Zuzance trvalo několik minut, než došla k jeho okraji.

Objevila na něm pokoj v pokoji. Velký, masivněvyhlížející psací stůl na rozlehlém stupínku a za stolem kožené otáčecí křeslo. Byl tam také rozlehlý model Zeměplochy v podoběželvy, jíž stáli na krunýři čtyři sloni, umístěný na podivném ornamentálním stojánku. Kolem viděla několik knihoven a v nich velké svazky nakupené jako knihy v knihovněčlověka, který je tak často používá, že nemá

čas jepořádněsrovnat. Bylo tam dokonce okno, které viselo ve vzduchu několik desítek centimetrůnad podlahou.

Jedna věc tam ovšem chyběla. Stěny. Mezi okrajem koberce a stěnami obrovské místnosti se rozkládala jen holá podlaha, a ani ten výraz přesněnevystihoval skutečnost. Zem nevypadala jako kámen a v žádném případěto nebylo dřevo. Když po ní Zuzanka kráčela, neozýval se žádný zvuk.

Byl to jednoduše povrch v geometrickém slova smyslu.

Koberec byl zdoben vzorem lebek a kostí.

Byl černý. Všechno bylo černé, s vyjímkou věcí v různých odstínech šedé. Tu a tam dával maličko jiný odstín černi tušit velmi temný purpur nebo ještětemnější mořskou modř.

Daleko u stěn velké místnosti, onoho metapokoje, byl vzdálený náznak… něčeho. To něco ovšem vrhalo příliš složité stíny, než aby se dal jejich tvar postihnout.

Zuzanka vystoupila na stupínek.

Na věcech kolem ní bylo něco zvláštního. Samozřejmě, žena věcech kolem ní bylo podivné

všechno, ale to byla jednoduše jakási základní podivnost vyplývající z jejich podstaty. Té si mohla nevšímat. Ale ona tady byla ještědalší podivnost, něco, co vnímala na obyčejné lidské úrovni. Každá

věc byla maličko nesprávná, jako kdyby ji vytvořil někdo, kdo tak docela nechápe její přesný

význam.

Na stolní desce byla kolíbka se savým papírem, ale byla součástí desky, nedala se zvednout.

Zásuvky byly pouhé reliéfní části dřeva, a tudíž se nedaly otevřít. Ten, kdo stůl vyrobil, jistěstoly viděl, ale zdaleka nepochopil podstatu stolovosti.

Na stole dokonce stálo něco jako stolní ozdoba. Byl to vyšší štíhlý olověný kvádr, jemuž po jedné

straněvisela nit a na jejím konci byla připevněna lesklá kovová kulička. Když jste kuličku na niti zvedli, zhoupla se a narazila do olověného kvádru. Jednou.

Nezkusila si sednout do křesla. V koženém sedadle byl vytlačen hluboký dolík. Někdo tady očividnětrávil mnoho času.

Podívala se na nápisy na hřbetech knih. Byly v jazyce, kterému nerozuměla.

Pomalu se vrátila ke vchodu, vyšla do haly a zkusila vedlejší dveře. V její mysli se začínalo rýsovat jisté podezření.

Další dveře vedly do podobněrozlehlé místnosti, jako byla ta, kterou opustila. Podlaha z neznámého materiálu, strop se ztrácel v šeru a všude, kam oko dohlédlo, byly nekonečné řady polic přeplněných přesýpacími hodinami.

Písek, přesýpající se z minulosti do budoucnosti, plnil celý prostor šumem podobným hukotu přílivu, silným zvukem tvořeným miliony zvuku slabých.

Zuzanka vykročila mezi police. Měla pocit, že prochází hustým davem.

Pak její pohled upoutal jakýsi pohyb na nedaleké polici. Ve většiněhodin tvořil padající písek jakoby pevnou stříbrnou stužku, ale právěv těch, na které jí padl zrak, stužka zmizela. Do spodní

baňky spadla poslední zrnka písku.

Ozvalo se tiché „pop“ a hodiny zmizely.

O vteřinku později se na jejich místěs jemným „pink“ objevily další. Přímo před Zuzančinýma očima se v nich začal sypat písek.

I na tohle si vzpomínala.

Natáhla ruku, zvedla jedny hodiny, zamyšleněse kousla do rtu a pomalu je začala obracet vzhůru nohama.

KVÍK!

Otočila se. Na polici za ní stál krysí Smrťa varovněna ni hrozil pařátkem.

„No dobrá,“ řekla Zuzanka a vrátila hodiny na místo.

KVÍK!

„Nejdu, ještějsem si to tady pořádněneprohlédla.“

Zuzanka vykročila ke dveřím a krysí kostřička v plášti, podobná hračce na klíček, se jí držela v patách.

Jak se ukázalo, za třetími dveřmi byla…

… koupelna.

Zuzanka zaváhala. Přesýpací hodiny člověk na takovém místěčeká. Čeká i ornamenty tvořené

lebkami a zkříženými hnáty. Ale nečeká velkou porcelánovou vanu s rozměrnými mosaznými kohouty, stojící jako trůn na vyvýšeném pódiu. Tím méněby čekal, že na té kulaté věcičce, ke které

byl připevněn řetízek se zátkou, objeví vybledlý modrý nápis: C. H. Tuallett & syn, ul. Rozmazlené

kočky, Ankh-Morpork.

Nikdo by tady nečekal gumovou kačenku. Byla žlutá.

Nečekal by mýdlo. Mělo nažloutlou barvu slonové kosti, ale vypadalo, jak by ho nikdy nikdo nepoužil. Vedle něj byl kousek oranžového mýdla, které naopak někdo skoro vypotřeboval. Zbýval z něj sotva slabý plátek. I ten stačil koupelnu naplnit zápachem, který velmi připomínal tu hroznou věc, kterou dostávala děvčata na mytí ve škole.

Vana, i když rozměrná, byla zcela lidská. Kolem odtoku byla zahnědlá usazenina, stejnějako byla pod kapajícím kohoutkem nahnědlá stružka. Ale téměřvšechno ostatní bylo navrženo toutéž osobou, která nechápala stolovost a tady zase nerozuměla koupelnovosti.

Dotyčný stvořil tyčový věšák na ručníky, který by mohlo používat k tréninku celé gymnastické

družstvo současně. Černý ručník, jenž na něm visel, s ním byl srostlý a tvrdý jako prkno. Ten, kdo skutečně koupelnu používat, se pravděpodobněutíral do toho sepraného modrobíle kostkovaného s iniciálami K MČRCVBK B-S A-M.

Byl tam dokonce i záchod, další dokonalá ukázka porcelánových uměleckých předmětůfirmy C.

H. Tuallett & syn, který byl na splachovací nádržce ozdoben vzorem ze zelených a modrých kvítků.

A znovu, tak jako s vanou a mýdlem, se tady vnucovala myšlenka, že tahle místnost byla někým vybudována… a pak přišel někdo jiný a dodal různé drobnosti. Někdo, kdo se například lépe vyznal v instalatérských pracích. Někdo, kdo věděl, ale skutečně věděl, že ručníky musí být měkké, aby se jimi člověk osušil, a mýdlo by mělo pěnit.

Nic z toho byste nečekali, dokud jste to nespatřili na vlastní oči. Apakjste měli dojem, že to vidíte zase.

Sepraný ručník sklouzl na zem a sunul se v malé hromádce po podlaze, dokud se nerozvinul a neodhalil krysího Smrtě.

KVÍK?

„No dobře,“ řekla Zuzanka. „Kam mám jít?“

Krysík zamířil k otevřeným dveřím a vycupkal do haly.

Zuzanka ho sledovala k dalším dveřím. Stiskla další kliku.

Byla to místnost v místnosti. V temnotěbylo vidět malý vykachlíkovaný prostor, koberec, na něm stůl, pár židlí, příborník –

–a někoho. U stolu seděla shrbená postava. Jak se Zuzanka opatrně přibližovala, zaslechla cinkot příborůna talíři.

U stolu seděl velmi starý muž a velmi hlasitěvečeřel. Mezi sousty, jejichž plynulý přísun obstarával vidličkou, k soběplnou pusou hovořil. Byl to jistý druh špatného chování ve své vlastní

společnosti.

„No, moje vina to není, žádnopádně(sprška drobečků), já proti tomu byl od začátku, ale to ne, on musel jít (chňap kus klobásy, která předtím proletěla balistickou křivkou a přistála na stole) a zamotat se do toho. Já mu říkám: nejlíp se do ničeho neplést (ďob neidentifikovatelný osmažený

předmět), ale ne, on to musí udělat po svým (sprška slin a pích vidličkou do vzduchu), jak se do toho jednou zapletete, povídám mu, jak se z toho chcete vymotat, to mi řekněte (rychlá příprava chlebíčku s vejcem a kečupem), ale on že prý – “

Zuzanka pomalu obcházela koberec. Stařík si jí stále ještěnevišml.

Krysí Smrťhbitěvyšplhal po noze stolu a posadil se na nakousnutou topinku.

„Aha, to jsi ty.“

KVÍK.

Stařík se ohlédl.

„Kde? Kde?“

Zuzanka vkročila na koberec. Stařec vyskočil tak rychle, že porazil židli, na které seděl.

„Kdo jste, u všech čertů?“

„Mohl byste na mělaskavě přestat ukazovat tou ostrou kostí?“

„Já se vás na něco ptal, mladá dámo!“

„Jmenuju se Zuzanka.“ To neznělo nijak zvlášť. „Vévodkyněze Sto Helit,“ dodala.

Mužova vrásčitá tvářse zvrásnila ještěvíc v marném pokusu porozumět, o čem je řeč. Pak se k Zuzance obrátil zády, pozvedl oběruce do vzduchu a zabědoval.

„No samozřejmě!“ vykřikl jen tak všeobecně, k nikomu a ke všem. „Tak to tomu opravdu nasadilo korunu!“

Pak zahrozil prstem krysímu Smrťovi, který se odtáhl.

„Ty prolhaná malá kryso! Odporný hlodavče! Tady něco smrdí hůřnež chcíplá myš pod podlahou!“

KVÍK?

Roztřesený prst najednou přestal hrozit. Muž se znovu otočil k Zuzance.

„Jak se vám podařilo projít tou zdí?“

„Prosím?“ nechápala Zuzanka a opatrnězačala ustupovat. „Já nevěděla, že tady je nějaká stěna!“

„A jak říkáte tomuhle? To je podle vás klačská mlha?“ Stařec pleskl rukou do vzduchu.

Hroch paměti se znovu převalil…

„…Albert…“ řekla Zuzanka, „je to tak?“

Albert se pleskl dlaní do čela.

„Čím dál tím hůř! Co všechno jsi jí ještěnavykládal?“

„On mi neřekl vůbec nic, jenom KVÍK, a to nevím, co znamená,“ řekla Zuzanka. „Ale podívejte… tady přece žádná stěna není, je tady jen…“

Albert vytrhl ze stolu jednu zásuvku.

„Tak dávejte pozor,“ zasyčel. „Kladivo, jo? Skoba, jo? Dávejte pozor!“

Několika údery zatloukl skobu do vzduchu asi metr padesát vysoko, přesněna hranici koberce.

„No?“ řekl potom.

Zuzanka se opatrněnatáhla a sáhla na skobu. Byla na omak mírněulepená a slaběbrněla, jako kdyby byla nabitá statickou elektřinou.

„Ale mněto stejnějako stěna nepřipadá,“ vypravila ze sebe nakonec.

KVÍK.

Albert upustil kladivo na stůl.

Zuzanka si najednou uvědomila, že není malý. Byl naopak vysoký, ale chodil v onom přihrbeném postoji, který si člověk obvykle spojuje s laboratorními fámuly inteligence typu Igor.

„Já to vzdávám,“ řekl a znovu na Zuzanku zahrozil prstem. „Já mu hned říkal, že z toho nepojde nic dobrého. Začal si zahrávat, a najednou se tady objeví taková cácorka a – kam jsi zmizela?“

Zuzanka obešla stůl, zatímco Albert mával rukama ve vzduchu a pokoušel se ji najít.

Na stole stálo prkénko se sýry a krabička na šňupavý tabák. A několik vuřtů. Ani kousek čerstvé

zeleniny. Slečna Cílená zastávala názor, že smažené stravěje nutno se vyhýbat stejně důsledně, jako je třeba vyhledávat čerstvou zeleninu a ovoce, o nichž se zásadnězmiňovala jako o denním zdravíčku. Nedostatku denního zdravíčka připisovala velké množství různých potíží. Albert, který

trhavými pohyby poskakoval po kuchyni a lovil rukama ve vzduchu, vypadal jako vtělení jedné

každé z nich.

Když znovu prokřepčil kolem, sedla si na židli.

Albert se zastavil, zakryl si rukou jedno oko. Pak se velmi pomalu otočil. Nezakryté oko mu v napjatém soustředění vystupovalo z důlku jako přerostlé holubí vejce.

Zamžoural na židli a oko mu námahou zaslzelo.

„Dobrá, to by šlo,“ zabručel pak tiše. „Tak jo. Jseš tady. Přivedli těsem kůňs krysákem. Pěkný

nesmysl. Jenže oni si myslí, že to tak je správné.“

„ Co je tak správné?“ nechápala Zuzanka. „A já nejsem to… co jste řekl.“

Albert na ni chvilku mlčky zíral.

„Tohle dokáže jenom Mistr,“ řekl nakonec. „Patří to k jeho profesi. Předpokládám, že už to umíš

dlouho, co? Že si těnikdo nevšimne, když nechceš?“

KVÍK, řekl krysí Smrť.

„Cože? To já neřekl!“

KVÍK.

„On říká, abych ti vysvetlil, že jsem řekl cácorka a ne cou – co si myslíš, že jsem řekl, a to znamená malé děvče. On si myslí, že jsi mnědobře nerozuměla.“

Zuzanka zvedla nohy na židli a objala si kolena rukama.

Albert si přitáhl druhou židli a sedl si.

„Jak si stará?“

„Je mi šestnáct.“

„Ach jé,“ Albert obrátil oči ke stropu. „A jak dlouho už je ti šestnáct?“

„Ode dne, kdy mi bylo patnáct, samozřejmě. Jste vážnětak hloupý?“

„A sakra,“ povzdechl si Albert. „Jak ten čas utíká. Víš, pročjsi tady?“

„Ne…, ale,“ Zuzanka zaváhala, „má to něco společného s tím, že… je to proto, že… vidím věci, které ostatní lidé nevidí, a protože jsem potkala někoho, kdo existuje jenom v pohádkách. Taky vím, že tady už jsem kdysi byla… a všechny ty lebky a kosti na věcech mi připadají…“

V té chvíli se Albert nad Zuzankou vztyčil a jeho přihrblá postava se podobala supovi.

„Dala by sis hrnek kakaa?“ zeptal se.

Bylo to úplnějiné kakao než to školní, které vypadalo jako teplá hnědá voda. To Albertovo bylo mnohem hutnější, když jste šálek obrátili vzhůru dnem, trvalo nějakou chvíli, než z něj něco vyteklo.

„A tvůj táta s mámou,“ začal Albert, když už měla pořádné čokoládové vousy, „víš, řekli ti někdy… totiž, vysvětlili ti někdy některé věci?“

„To nám vysvětlila slečna Delakrosová v biologii,“ přikývla Zuzanka. „Jenže to celé nějak špatněpochopila.“

„Já myslel o tvém dědečkovi,“ odkašlal si Albert.

„Nějaké věci si pamatuju,“ přikývla Zuzanka, ale nevzpomenu si na ně, dokud je neuvidím. Jako třeba na koupelnu. Nebo na vás.“

„Tvůj otec a matka si mysleli, že pro tebe bude lepší, když na to zapomeneš,“ vysvětloval Albert.

„Pch! Jenže takové věci má člověk v kostech! Měli strach, že se něco takového stane, a taky jo!

Prostěje to dědictví.“

„No, o tom taky vím,“ přikývla Zuzanka. „Jako s tím kohoutem, kloboukem a kosou.“

Albert na ni vrhl nechápavý pohled.

„Podívej, pokusím se ti to vysvětlit taktně,“ zabručel nakonec.

Zuzanka na něj vrhla způsobný pohled.

„Tvůj dědeček je Smrť,“ oznámil jí Albert přímo. „Víš to? Kostlivec v černém plášti s kápí. Jela jsi na jeho koni a tohle je jeho dům. Jenže on… on odešel. Aby si promyslel nějaké věci, nebo kdoví

proč. A podle měse stala jedna věc. Tebe ta vzniklá situace prostěnasála. Máš to v kostech. Jsi už na to taky dost stará. Někde vznikl prázdný prostor a ten si myslí, že by ses do něj hodila. Mně se to nelíbí o nic víc než tobě.“

„Smrť,“ opakovala Zuzanka klidně. „No nemůžu říct, že bych neměla nějaké podezření. Takže jako Otec prasátek, Hajaja a víla Zubnička?“

„Tak.“

KVÍK.

„A vy čekáte, že vám něco takového uvěřím?“ odpověděla Zuzanka a pokusila se udělat ten nejpohrdavější obličej, jaký uměla.

Albert se na ni podíval jako někdo, kdo má všechno své rozčilování už dávno za sebou.

„Mněje úplněfuk, jestli tomu věříš nebo ne,“ odpověděl.

„A to vážněmyslíte tu vysokou postavu s kosou a tak dále?“

„Jistě.“

„Podívejte, Alberte,“ začala Zuzanka tónem, jakým se mluví s lidmi s jednodušším myšlením, „i kdyby existovalo něco jako Smrť, a abych řekla pravdu, připadá mi to velmi nesmyslné, personifikovat takovou základní životní funkci, nikdo by po ní nemohl dědit.O dědičnosti vím svoje. To je o tom, když má někdo rezavé vlasy a tak. To získáte od jiných lidí. Ty nezískáte od…

od nějaké… legendy nebo pověsti. Ehm.“

Krysí Smrťse přesunul na prkénko se sýry, kde použil svou kosu a uťal si kus ementálu. Albert se opřel o židli.

„Pamatuju si, když těsem poprvé přivezli,“ řekl. „Pořád se vyptával, rozumíš? Byl zvědavý. Má

rád děti. On jich, abych tak řekl, vidí hodně, ale s žádným se nestačí seznámit, jestli mi rozumíš.

Tvoje máma s tátou nejdřív nechtěli, ale nakonec to vzdali a přijeli sem s tebou jednou na svačinu, jenom aby už dal pokoj. Nechtěli to udělat, protože měli strach, že budeš vyděšenáa uřveš se k smrti. Ale ty… vůbec jsi neplakala. Smála ses. To zase tvého otce k smrti vyděsilo. Pardon. Pak tady s tebou byli ještě několikrát, vždycky když jim o to řekl, ale začali mít strach z toho, co by se mohlo stát, takže tvůj táta si nakonec postavil hlavu a tím to skončilo. Tvůj táta byl jediný člověk, který se dokázal s Mistrem hádat, to ti musím říct. Myslím, že tenkrát ti byly asi čtyři.“

Zuzanka zamyšlenězvedla ruku a dotkla se bledých stop na tváři.

„Mistr pak říkal, že těvychovávají podle těch…“ Albert se ušklíbl, „…moderních metod. Logicky.

S tím, že staré věci jsou samé nesmysly. No, nevím… Myslím, že těchtěli uchránit před… před těmihle věcmi.“

„Nechal měprojet na tom koni,“ řekla Zuzanka, aniž ho poslouchala. „A koupala jsem se v té

velké vaně.“

„Mýdlo bylo všude.“ Jeho tvářse stáhla do grimasy, která se blížila úsměvu. „Až tady jsem slyšel, jak se Mistr směje. Ataky těhoupal. Tedy zkoušel to. Žádná kouzla, nic takového. Svýma vlastníma rukama.“

Zuzanka tiše seděla a v hlavěse jí probouzely, zívaly a protahovaly vzpomínky.

„Teď si na to vzpomínám,“ přikývla. „Všechno se mi to vrací.“

„Nikdy to ani neodešlo, jen to bylo zasuté někdo hluboko vespod.“

„Vzpomínám si, že v instalatérství se opravdu moc nevyznal. Co znamená K MČRCVBK B-S AM?“

„Klub mladých členůreformované církve vyznavačůbožské krve Bel-Shamharota, Ankh-Morpork,“ odpověděl jí Albert. „Tam vždycky bydlím, když tam dolůmusím pro něco zajet. Třeba pro mýdlo nebo tak.“

„Ale vy… vy už nejste mladý muž,“ neudržela se Zuzanka.

„Nikdo mi to nevyčítá,“ odsekl jí. Zuzanka si pomyslela, že asi nelže. V Albertovi byla jakási šlachovitá síla, jako kdyby celé jeho tělo byl jeden jediný zaťatý kloub.

„Dokáže skoro všechno,“ řekla zamyšleněnapůl pro sebe, „ale některým věcem nerozumí a jednou z nich je instalatérství.“

„Bodejť. Museli jsme si na to přivést instalatéra z Ankh-Morporku, hehe, a ten prohlásil, že by to mohl mít hotové za týden, možná až v pátek, a takové věci se Mistrovi neříkají,“ pochechtával se Albert. „V životějsem neviděl někoho tak rychle pracovat. Pak ho Mistr nechal zapomenout.

Dokáže nechat zapomenout každého s výjimkou –“ Albert se zarazil a zachmuřil se.

„No, vypadá to, že se s tím budu muset srovnat,“ zabručel. „Zdá se, že je s tebou všechno v pořádku. Předpokládám, že jsi unavená. Můžeš tady zůstat. Je tady spousta pokojů.“

„Ne! Musím se okamžitěvrátit nazpět. Jestli nebudu ráno ve škole, bude z toho strašlivý malér!“

„Tady neexistuje žádný čas, jen ten, který si lidé přivezou s sebou. Věci se prostě dějí jedna za druhou. Truhlík těpak odveze zpátky, přesnědo chvíle, kdy jsi odjela, budeš-li si přát. Ale měla bys tady nějakou dobu zůstat.“

„Říkal jste, že někde vzniká prázdné místo a já jsem do něj nasávaná. Nevím, co to znamená.“

„Budeš se cítit mnohem líp, až se pořádněvyspíš,“ odpověděl jí Albert.

Tady nebyl ani skutečný den, ani noc. S tím měl Albert zpočátku potíže. Kolem byla jasněosvětlená krajina a nad hlavou temné nebe poseté hvězdami. Smrťsi na střídání nocí a dní

nikdy příliš nepotrpěl. Když měl dům lidské obyvatele, míval zdejší den většinou šestadvacet hodin.

Lidé ponechaní sami soběse dokázali delšímu cyklu přizpůsobit. Jednoduše si den co den maličko poposunuli čas, stejnějako když si člověk večer co večer řídí nepřesné hodinky. Čas lidé změnit nedokáží, ale den, to je tak trochu soukromá věc.

Albert si šel lehnout, kdykoliv si na to náhodou vzpomněl.

Teďseděl u malého stolku, před sebou měl zapálenou svíčku a pohled upíral do prázdna.

„Vzpomněla si na koupelnu,“ mumlal. „A ví o věcech, které nemohla vidět. Ani jí je nikdo nemohl říct. Má jeho paměť. Zdědila to!“

KVÍK, řekl krysí Smrť. Většinou večer vysedával u ohně.

„Když zmizel minule, přestali lidi umírat,“ bručel dál Albert. „Ale tentokrát ne. A kůňšel za ní.

Ona vyplňuje to prázdné místo.“

Albert upíral pohled do tmy. Muselo se mu to stát už alespoň před tisíci lety. Bylo mu devětasedmdesát, ale čas ve Smrťovědoměbylo něco, co se dalo používat pořád kolem dokola.

Matněsi vzpomínal, že dětství je nepříjemná záležitost, zvláštěv době, kdy se chýlí ke konci.

Všechny ty problémy s akné a různými částmi těla, které si dělají, co chtějí. Jenže být výkonným ramenem morálky, to je výjimečná záležitost.

Podstata celé té věci – hrozná, nepominutelná podstata – spočívala v tom, že někdo to dělat musel.

Protože, jak už bylo řečeno, Smrťfungoval spíše na všeobecných než konkrétních základech, podobnějako monarchie.

Jste-li poddaným v monarchii, vládne vám monarcha. Pořád. Aťležíte, běžíte, nebo spíte. Aťuž –vy, nebo monarcha – děláte cokoliv.

To je součást všeobecných podmínek situace. Král či královna nepotřebují chodit do vašeho domu a vydávat vám příkazy, kam si máte postavit křeslo, „teďmáš žízeň, přišel by ti k chuti šálek čaje“.

To všechno se děje automaticky, je to něco jako zemská přitažlivost. Ale kromětoho to oproti příležitosti ještěvyžaduje někoho tam nahoře. Ti nahoře většinou nemusejí nijak zvlášťpracovat, stačí, když tam jsou. Stačí, když jsou.

„Ona?“ řekl Albert.

KVÍK.

„Už brzo se tomu poddá,“ řekl Albert. „To víš, že ano. Nemůžeš být najednou smrtelný i nesmrtelný, to by těroztrhlo vejpůl. Je mi jí skoro líto.“

KVÍK, souhlasil krysí Smrť.

„A to ještěnení to nejhorší,“ uvažoval Albert. „Počkej, až jí paměťopravdu zabere…“

KVÍK.

„Něco ti řeknu,“ pokračoval Albert. „Raději bys ho měl začít okamžitě hledat.“

Zuzanka se probudila a neměla nejmenší představu, kolik je hodin. U postele byl sice budík, protože Smrťvěděl, že existují věci jako budíčky. Byl ozdobený lebkami a kostmi, bylo na něm znamení v podoběomegy a nefungoval. V celém doměnebyly jediné hodiny, které by šly, s výjimkou těch speciálních v hale. Jakékoliv jiné hodiny velmi brzo propadly beznaději a zastavily se nebo vytočily celé pero v jediném zátahu.

Její pokoj vypadal, jako kdyby se z něj teprve včera někdo vystěhoval. Na toaletním stolku byly hřebeny, kartáče na vlasy a pár kosmetických drobností potřebných k make-upu. Na háčku na dveřích dokonce visel župan. Na kapsičce měl vyšitého králíčka. Ten příjemný dojem by byl ještě

příjemnější, kdyby to nebyla pouhá králičí kostra.

Prohlédla si obsah zásuvek. Musel to být pokoj její matky. Bylo v něm hodně růžových věcí.

Zuzanka neměla nic proti růžové, pokud byla v únosné míře, ale tohle nebyl ten případ, a tak si Zuzanka znovu oblékla své školní šaty.

Důležitá věc je, pomyslela si, zůstat klidná. Pro všechno se dá najít logické vysvětlení, i kdybyste si ho museli vymyslet.

KVÍKAU!

Na nočním stolku přistál krysí Smrťa chvilku se zoufale škrabal pařátky, aby nesklouzl na zem.

Pak si ze zubůvyndal svou kosu.

„Myslím,“ začala Zuzanka opatrně, „že bych se teďráda vrátila domů.“

Malý krysík pokýval lebčičkou a skočil ze stolku.

Přistál na okraji růžového koberce a cupkal přes tmavou podlahu za jeho okrajem.

Když Zuzanka sestoupila z koberce, krysí Smrťse zastavil a spokojeněse rozhlédl kolem. Znovu měla dojem, že prošla nějakým testem.

Následovala krysího Smrtědo haly a pak do zakouřené jeskyněkuchyně. Albert se nakláněl nad sporákem.

„Dobré ráno,“ řekl spíš ze zvyku než proto, že by si uvědomoval, který čas dne právěje. „Chceš k párku topinku?“ Pak bude ještěkaše z ovesných vloček.“

Zuzanka se zadívala na směs, která syčela na obrovské pánvi. Byl to pohled, který by lidé s prázdným žaludkem velmi špatně snášeli a u těch s plným by mohl způsobit, že by se jejich žaludek vyprázdnil. Albert dokázal i vejce přivést do stavu, kdy si přálo, aby nikdy nebylo snědeno.

„Nemáte nějaké müsli?“ zeptala se.

„To je nějaký druh klobásy?“ zeptal se Albert s podezřením.

„To jsou oříšky a obilniny.“

„Je v tom nějaký tuk?“

„Myslím, že není.“

„A jak to potom chceš smažit?“

„To se nesmaží.“

„A tomu ty říkáš snídaně?“

„Některé věci nemusí být smažené, a přece jsou dobré ke snídani,“ oznámila mu Zuzanka. „Tak například jste mluvil o kaši z ovesných vloček, a tu taky nesmažíte –“

„A kdo ti to řekl?“

„Co takhle vařené vajíčko?“

„Pch, vaření není k ničemu, to zdaleka nezabije všechny bakterie.“

„UVAŘMI JEDNO VAJÍČKO, ALBERTE.“

Než se ozvěna těch slov několikrát odrazila kolem a ztichla, přemýšlela Zuzanka, odkud ten hlas přišel.

Albertova kovová škrabka, kterou obracel věci na pánvi, dopadla se zazvoněním na dlaždice.

„PROSÍM?“

„Ten hlas, to jsi byla ty.“

„S tím vajíčkem si nelam hlavu,“ řekla Zuzanka. Ten hlas způsobil, že ji rozbolela čelist. Dělalo jí

to větší starosti než Albertovi. Vždyťto nakonec byla její čelist. „Chci domů!“

„Doma jsi tady,“ odpověděl jí Albert.

„Tady? Tohle není můj domov!“

„Že ne? Co praví nápis na těch velkých hodinách?“

„Příliš pozdě,“ odpověděla Zuzanka bez váhání.

„Kde jsou úly?“

„V zahradě.“

„Kolik máme talířů?“

„Sedm –“ Zuzanka pevnězavřela ústa.

„Vidíš? Kousek tvého já tady domov má,“ řekl Albert.

„Podívej, Alberte,“ řekla Zuzanka a pokoušela se najít nějaké logické zdůvodnění pro případ, že by to tentokrát fungovalo lépe, „možná že je tady skutečně někdo, kdo… tak nějak… řídí některé

věci, ale co já s tím, rozumíš… chtěla jsem říct, že…“

„Jo? A jak to, že tězná ten kůň?“

„No to je pravda, ale jinak jsem docela normální holka…“

„Normální holčičky nedostávají ke třetím narozeninám soupravičku „Můj malý Truhlík!“ odsekl jí

Albert. „Tvůj otec ti ji ale hned vzal. To Mistra moc rozrušilo. Tak se snažil!“

„Já tím chci říct, že jsem jen obyčejné dítě!“

„Poslyš, ostatní děti dostávají xylofonky. Ty neprosí dědečka, aby si sundal vestu!“

„Já prostěmyslím, že s tím nemůžu nic dělat! To není moje vina! A taky to není fér!“

„Vážně? Ale co neříkáš?“ ušklíbl se Albert kysele. „Tak to tomu vážněpomůže. Já bych teďna tvém místěšel ven a řekl celému vesmíru, že to není fér. A vsadím se, že vesmír řekne: ,Ale, ale, tak jo, promiň, že jsme těobtěžovali, klidněna to zapomeň, máš volno.'“

„To je jízlivost! Takhle se mnou nemluv! Jsi tady jenom sluha!“

„To je pravda. Ty taky. A na tvém místěuž bych začal pracovat. Krysák ti pomůže. Dělá sice především krysy, ale podstata věci je stejná.“

Zuzanka seděla s otevřenými ústy.

„Jdu ven!“ vykřikla nakonec.

„Já ti v tom bránit nebudu,“ odvětil bez mrknutí oka Albert.

Zuzanka důraznými, vzteklými kroky vyšla zadními dveřmi, vydala se napříčobrovskou halou, přes štěrk na dvoře a vešla do zahrady.

„Hu!“ řekla.

Kdyby byl někdo Zuzance tvrdil, že Smrťmá dům, řekla by o takovém člověku, že je blázen, nejspíš by ovšem použila nějaké horší slovo, jako třeba idiot. Ale kdyby si takový dům měla představit, byla by nakreslila, nejlépe nějakou měkkou černou tužkou, starý gotický dům plný věží, věžiček a cimbuří. Atmosféra obrázku by byla tísnivá a vyvolávala by z paměti další podobná slova končící na –ivá, jako „děsivá“ nebo „hrozivá“. Dům by měl tisíce oken. Volné části oblohy by vyplnila netopýry. Obrázek by byl velmi působivý.

Nebyla by to v žádném případětakováhle chaloupka. Neměla by ani takovou nijakou zahradu. A rozhodněby neměla přede dveřmi rohožku s nápisem „Vítejte!“.

Zuzanka byla jako většina lidí chráněna nepřekonatelnými zábranami zdravého rozumu. Ty se teďzačínaly rozpouštět jako sůl ve vlhkém větru a to v ní vzbuzovalo zlost.

Vzpomínala na dědečka Lezeka, který žil na svém malém hospodářství, tak chudičkém, že dokonce špačci, kteří se tam chtěli nazobat, si museli kleknout. Býval to docela příjemný stařík, pokud si vzpomínala, přestože trochu vylekaný, když o tom teď přemýšlela, zvláštěbyl-li nablízku její otec.

Matka Zuzance řekla, že její otec byl…

A když teď přemýšlela o tomhle, vůbec si nebyla jistá, co jí vlastněmatka řekla. Rodiče bývají

velmi důmyslní v tom, jak se vyhnout v řeči jistým věcem, přestože jinak používají zbytečněmnoho slov. Nakonec zůstalo při tom, že její druhý dědeček je prostě někdo daleko.

A teďse jí najednou tvrdilo, že její dědeček je naopak proslulý především tím, že nikdy není příliš

daleko.

Bylo to jako být v rodinném podniku.

Takhle Bůh… Bůh, to by bylo něco. Lady Odila Vodožlabná z pátého ročníku se vždycky chlubila tím, že její prapraprababičku kdysi svedl Slepý Yo v podoběvázy chudobek, což z ní zjevněudělalo skoro-jakopolo-bohyni. Lady Odila tvrdila, že její matce to přinášelo mnohé výhody, například při získávání stolův restauracích. Kdybyste řekli, že jste příbuzní Smrtě, mělo by to nejspíše podobný

efekt. Možná byste nemuseli sedět ani poblíž kuchyně.

Jestli to byl nějaký podivný sen, nevypadalo to, jako by hrozilo nebezpečí, že by se měla v nejbližší doběprobudit. Pomalu však přestávala věřit, že jde o sen. Takové sny prostěexistují.

Od stájí vedla pěšina kolem zeleninové zahrady, pak mírněklesala do zahrady plné stromů s černými listy. Visela na nich lesklá černá jablka. Na jedné stranězahrady stála řada bílých úlů.

A ona věděla, že to všechno už viděla předtím.

Byla tam jedna jabloň, která byla jiná, hodnějiná než všechny ostatní stromy.

Zuzanka tam stála, dívala se a paměťse jí vracela proudem.

Vzpomněla si na dobu, kdy byla právědost stará na to, aby pochopila, jak je celá ta věc hloupá, a on stál vedle ní a dychtivěčekal na to, co udělá…

Staré vžité jistoty najednou zmizely a byly nahrazeny jistotami novými.

Teďskutečně pochopila, čí je vnučka.

Návštěvníci Zašitého bubnu si odedávna potrpěli na… no, řekněme… tradiční hospodské hry, jako je třeba domino, šipky nebo bodání lidí do zad a obírání mrtvých o peníze. Nový majitel se rozhodl, že svůj podnik posune po společenském žebříčku vzhůru. Stejněto byl jediný možný směr.

Krátkou dobu tam byl Hádankový stroj, tři tuny těžké, vodou poháněné monstrum, postavené

podle nedávno objeveného návrhu Leonarda da Quirm. Nebyl to nejlepší nápad. Kapitánu Karotkovi z Hlídky, za jehož usměvavou tváří se skrývala mysl ostrá jako břitva, se jakýmsi tajemným způsobem podařilo do stroje vpravit nový váleček s otázkami jako: Nebyl jste v noci patnáctého tohoto měsíce náhodou poblíž Vortinova skladu drahých kamenů? Nebo: Kdo byl ten třetí muž, jenž se minulý týden účastnil loupeže v palírněKubuly Medvídka? A zatkl tři z návštěvníkůdříve, než jim to došlo.

Majitel sliboval hostům nový zábavní stroj, který měl přijít každým dnem. Knihovník, patřící k místním štamgastům, už nějakou dobu sbíral drobné penny, aby byl na onen velký den připravený.

Na konci baru bylo malé pódium. Majitel to zkusil se striptérkou, která tam měla mít polední

představení, ale přišla jen jednou. Při pohledu na mohutného orangutana v první řadě, který s širokým nevinným úsměvem žmoulal velký pytlík s drobnými a ještě větší banán, to ubohé děvče uteklo. A Zašitý buben se dostal na černou listinu dalšího zábavního cechu.

Nový majitel se jmenoval Ibišek Pravojilm. Nebyla to jeho chyba. Jak říkal, chtěl jen z Bubnu udělat veselé místo. Za upřímný úsměv by šel světa kraj a s odkrytou hlavou by vám na ulici před svůj podnik postavil i pruhované slunečníky.

Podíval se dolůna Zlotu.

„Jenom vy tři?“

„Ano.“

„Když jsem souhlasil s tím, že vám dám pět tolarů, tvrdil jsi, že má velkou skupinu.“

„Pozdrav, Perme.“

„No, vlastně… ona to je velká skupina,“ vypravil ze sebe Pravojilm a ucouvl. „Já tím jen myslel,“

dodával, „že by v ní mohlo být pár muzikantů, které každý zná? Jen tak pro tu atmosféru.“

„Jo atmosféra,“ opakoval Imp a rozhlédl se kolem. To slovo znal. Ale na místějako tohle bylo takové slovo ztracené a opuštěné. Teď, za časného večera, byli v místnosti jen tři návštěvníci. A ani jeden z nich si nevšímal toho, co se na malém pódiu děje.

Stěna za ním podávala svědectví o tom, že se tady už muselo dít leccos. Prohlíželi si ji, zatímco si Perm trpělivěrovnal své kameny.

„To nic není, jen nějaký ten kousek ovoce a pár starých vajec,“ uklidňoval ostatní Zlota. „Lidé

jsou tady pravděpodobnětrochu veselejší. S tím bych si hlavu nelámal.“

„S tím si hlavu nelámu,“ odpověděl mu Imp.

„Jasně, to slyším, že ne.“

„Ale starosti mi dělají tady ty stopy po sekerách a tuhlety díry po šípech. Zloto, vždyťmy jsme ani nezkoušeli! Rozhodněne tak, jak bychom potřebovali!“

„Dokážeš zahrát na tu svou kytaru, ne?“

„No, to ano, ale…“

Zkoušel to. Bylo snadné na ni hrát. Jak zjistil, bylo dokonce těžké hrát na ni špatně. Nebylo důležité, jak se strun dotkl – stále hrály tu melodii, na kterou myslel. Souhrnněřečeno, jeho kytara byla nástroj, o kterém sní každý, kdo začíná hrát – nástroj, na který můžete hrát bez učení. Dobře si vzpomínal, co se stalo, když vzal poprvé do ruky harfu a udeřil do strun s představou, že se z ní

vyřinou ony jiskřivé tóny, které z nich vyluzovali starci. Místo toho se ozval ošklivý shluk pokřivených tónů. Ale tohle byl nástroj, o kterém snil…

„Budeme se držet věcí, které každý zná,“ pokračoval trpaslík. „Hole mágůa V polích s rebarborou a takové věci. Lidi milujou písničky, které si můžou broukat s sebou.“

Imp se podíval směrem k baru. Místnost se pomalu zaplňovala. Jeho pozornost však přitahoval velký orangutan, který si přitáhl svou židli přímo před malé pódium a v rukou svíral tašku plnou ovoce.

„Zloto, támhle je nějaká opice a ta nás pozoruje.“

„No a co?“ zabručel Zlota.

„Je to opice.“

„Tohle je Ankh-Morpork. Tak to tady chodí.“ Zlota si sňal helmu, něco z ní vytáhl a zase si ji nasadil.

„Na co máš síťovku?“ zeptal se Imp.

„Ovoce je ovoce. Hloupý, kdo dává, hloupější, kdo nebere. Kdyby házeli vajíčka, zkus je chytit ve vzduchu.“

Imp si pověsil kytaru na popruh kolem krku. Pokoušel se to trpaslíkovi vysvětlit, ale co mu vlastněmohl říci? Že na tu kytaru hraje až podezřele snadno?

Doufal jen, že existuje nějaký bůh hudebníků.

Existuje. Je jich mnoho, téměřpro každý druh hudby jeden. Téměř pro každý druh. Jenže bůh, který

téhle noci dohlížel na Impa, se jmenoval Reg, bůh hudebníkůhrajících v klubech, a neměl moc času se mu věnovat, protože se současněstaral ještěo tři další podobná představení.

„Tak můžem?“ zeptal se Perm a zvedl paličky.

Jeho dva druhové přikývli.

„Tak jim pro začátek naservírujeme ,Hole mágů',“ řekl Zlota. „To vždycky zabere.“

„Oukej,“ přikývl troll. Začal počítat na prstech. „Raz, dva… jedna, dva, mnoho, spousta.“

První jablko přiletělo na pódium o sedm vteřin později. Zlota ho zachytil v letu a nevynechal při tom jedinou notu. Zato první banán proletěl po nevyzpytatelné křivce a rozpleskl se mu přímo o ucho.

„Hrajte dál,“ zasyčel.

Imp poslechl a vyhýbal se dělostřelběpomerančů.

Veleop v první řaděvytáhl z tašky obrovský meloun.

„Nevidíte někdo nějaký hrušky?“ zeptal se Zlota a nadechl se. „Miluju hrušky!“

„Vidím chlápka s vrhací sekerou!“

„Vypadá jako drahý kousek?“

Do stěny vedle Permovy hlavy se se zadrnčením zabodl šíp.

Byly tři hodiny ráno. Seržant Tračník a desátník Nóblhóch došli k názoru, že ten, kdo se chystal přepadnout Ankh-Morpork, to už dnes v noci neudělá. A na strážnici hořel v krbu krásný oheň.

„Mohli bysme tady nechat lístek,“ navrhoval Noby a dýchal si na prsty. „Víš, co myslím? Něco jako zastavte se zítra.“

Najednou zvedl hlavu. Bránou právěprocházel kůňs osamělým jezdcem. Bílý kůňs pochmurným jezdcem v černém.

Nezaznělo žádné zvolání „Stůj, kdo tam?“. Muži Noční hlídky kráčeli ulicemi města i v těch nejpodivnějších hodinách a zvykli si vídat věci, které obyčejní smrtelníci nevídali.

Seržant Tračník uctivězasalutoval.

„Brý večer, vaše urozenosti,“ řekl.

„Ehm… DOBRÝ VEČER.“

Oba muži pozorovali, jak jezdec mizí v ulicích města.

„Takže to dneska v noci má zase nějakej trouba spočítaný,“ zabručel seržant Tračník.

„Ale že je svý práci oddanej, to uznáš,“ řekl Noby. „Nezná pracovní dobu. Na lidi si vždycky dokáže udělat čas.“

„To jo.“

Strážní se ještěchvilku dívali směrem, kde zmizel jezdec. Tady něco není úplněv pořádku, pomyslel si seržant Tračník.

„Jak se asi jmenuje křestním?“ řekl najednou Noby.

„Jak, jak se asi jmenuje křestním jménem?“

„Je to přece Smrť,“ vysvětloval seržant. „ Smrť. A co dál? Víš, já myslím…, co tím myslíš?

Myslíš, třeba jako… Kostimil Smrť? Nebo Mordoš? “

„No, pročne?“

„Ale on je jenom Smrť, ne?“

„Ale ne, to je jenom jeho povolání. Jak mu asi říkají jeho přátelé?“

„Jací přátelé?“

„No tak dobře. Nechme toho.“

„Pojďme a dejme si horký rum.“

„Já bych ho tipoval na Leonarda.“

Seržant Tračník si vybavil ten hlas. V tom to bylo. Jen na okamžik se mu zazdálo, že…

„Asi už stárnu,“ zabručel. „Na okamžik jsem měl dojem, že ten hlas zněl, jako kdyby patřil nějaké… Zuzance.“

„Myslím, že si měvšimli,“ zašeptala Zuzanka, když Truhlík zahnul za roh.

Z kapsy jí vystrčil hlavu krysí Smrť.

KVÍK.

„Asi budeme potřebovat toho havrana,“ řekla Zuzanka. „Víš, občas mám dojem, že ti rozumím…, ale prostěnevím, co říkáš…“

Truhlík zastavil před velkým domem, jehož průčelí mírněustupovalo z ulice. Byla to poněkud přehnaněokázalá budova, která měla o něco více štítůa zdobených trámů, než kolik měla mít, a to byl klíčk jejímu původu: byl to dům, jaký si postaví bohatý kupec, když se z něj stane slušný člověk a chce někam ukrýt naloupenou kořist.

„Nejsem z toho nijak zvlášťnadšená,“ reptala Zuzanka. „Vždyťto ani nemůže fungovat. Jsem přece člověk. Musím chodit na záchod a takové ty věci. Nemůžu z ničeho nic vlézt někomu do domu a zabít ho!“

KVÍK.

„No tak dobrá, ne zabít. Ale vychované to v žádném případěnení, ať se na to díváš, jak chceš.“

Na tabulce na dveřích stálo: Služebnictvo zadním vchodem.

„Počítám se já ke –“

KVÍK!

Za normálních okolností by Zuzanku ani nenapadlo se na něco takového ptát. Vždycky se považovala za osobu, která vchází kamkoliv hlavními dveřmi života.

„Počkej, já neumím –“

Zuzanka se podívala na dřevo dveří. Uměla. Samozřejmě, že uměla. Před očima se jí zhmotňovaly další vzpomínky. Vždyťto nakonec je jenom dřevo. Za nějakých pár set let zteří a rozpadne se.

Měříme-li to v rozměrech nekonečna, pak takové dřevo vlastněskoro ani neexistuje. Když vezmeme v úvahu život mnohovesmíru a dobu průměrné existence věcí, zjistíme, že mnoho věcí

vlastněneexistuje.

Vykročila kupředu. Těžké dubové dveře jí nekladly větší odpor než obyčejný stín.

Truchlící pozůstalí byli shromážděni kolem lůžka, kde se pod hromadou polštářůtéměřztrácel drobný vrásčitý stařík. V nohách postele seděla tlustá rezavá kočka, která nevěnovala plačícím příbuzným žádnou pozornost.

KVÍK.

Zuzanka se podívala na přesýpací hodiny. Zúženou prostřední částí právěpropadlo několik posledních zrnek.

Krysí Smrťse s přehnanou opatrností připlížil za spící kočku a ze všech sil ji nakopl. Zvíře se probudilo, otočilo, v hrůze přitisklo uši k hlavěa vrhlo se z postele.

Krysí Smrť se zahihňal.

HŇ, HŇ, HŇ.

Jeden z truchlících, muž se špičatou tváří, zvedl hlavu. Podíval se na staříka v polštářích.

„Tak a je to,“ řekl. „Je po něm.“

„Už jsem si myslela, že tady zkysneme celý den,“ řekla žena vedle něj a vstala. Viděli jste, jak sebou ta odporná vyžraná kočka mrskla? Zvířata to poznají, víte? Mají šestý smysl.“

HŇ, HŇ, HŇ.

„Tak dobrá, vylez, vím, že tady někde jsi,“ řekla mrtvola a sedla si.

Zuzanka už slyšela vyprávět o tom, že jsou duchové. Ale nečekala, že to bude takovéhle.

Nemyslela, že duch vypadá jako živý člověk, ale napadlo ji, že to bude bledý stín, hruběnačrtnutý

ve vzduchu vedle mrtvého v posteli. Vypadal dost hmotně, ale byl lemován jemnou namodralou září.

„Sto sedm let,“ zakvokal spokojeně. „Musel jsem ti ke konci už tak trochu dělat starosti, co? Kde jsi?“

„Ehm, TADY,“ odpověděla Zuzanka.

„Ženská?“ řekl stařec. „Ale, ale, ale.“

Sklouzl z postele a spektrální noční košile mu pleskala kolem nohou. Najednou sebou trhnul a zastavil se, jako kdyby došel na konec řetězu. A víceméněto tak skutečněbylo – se schránkou, v níž

ještědonedávna přebývala jeho duše, ho spojovala tenká modrá linka.

Krysí Smrťrozčíleněposkakoval sem a tam po polštářia dělal naléhavá gesta svou malou kosičkou.

„Omlouvám se,“ řekla Zuzanka a sekla. Modrá linka s křišťálovým zazvoněním praskla.

Kolem nich, někdy přímo jimi, procházeli truchlící pozůstalí. Teď, když stařec zemřel, zdálo se, že truchlit přestali. Muž se špičatou tváří zašmátral rukou pod matracemi.

„Podívejte se na ně,“ ušklíbl se ošklivěstařec. „Ubohý starý tatínek, toho nám nikdo nenahradí, kam ten sklerotický starý kozel zasel svou poslední vůli? To je můj nejmladší syn, jak se vám líbí?

Tedy jestli se mu dá kvůli jediné pohlednici, kterou mi každý rok zašle na svátek Prasátek, říkat syn.

A vidíte jeho ženu? Kdys se usměje, vypadá to, jako když si někdo odplivl do škopku s pomyjemi. A to z nich ještěnení nejhorší. Příbuzní? Klidněsi je nechte, nedá se s nimi vydržet. Zůstal jsem tak dlouho naživu stejnějenom ze zlomyslnosti.“

Několik lidí zkoumalo prostor pod postelí. Pak se ozvalo veselé zazvonění porcelánu. Stařík se přišoural za něa dělal jim za zády pobavená gesta.

„Nemáte naději!“ zasípal. „Hehehe! Je v kočičím košíku! Odkázal jsem ty peníze své kočce!

Všechny jsou pro kočku!“

Zuzanka cítila, že se od ní očekává nějaká reakce.

„No… to od vás bylo… opravdu… velmi laskavé,“ řekla nakonec.

„Pch! Ta prašivá obluda! Třináct let se jenom válela, dělala na koberec a čekala na další žrádlo! V

tom svém líném tlustém životěse souvisle nehýbala déle než pár minut. A taky se nepohne, alespoňdo chvíle, než najdou tu poslední vůli. Pak se z ní stane nejbohatší kočka na světěa někdo po ní bude –“

Hlas se vytratil. Jeho majitel jakbysmet.

„To byl strašný stařec,“ řekla Zuzanka.

Podívala se dolůna krysího Smrtě, který se pokoušel dělat na kočku obličeje.

„Co s ní bude?“ zeptala se.

KVÍK.

„Ne?“ Za nimi jeden z bývalých truchlících vytáhl první zásuvku a vysypal její obsah na podlahu.

Kočka se začala třást.

Zuzanka vyšla zdí ven.

Mraky kolem Truhlíka se čeřili jako vlny. „No, tak hrozné to zase nebylo. Žádná krev a tak. A byl moc starý a dost nepříjemný.“

„Takže všechno v pořádku?“ Na rameni jí přistál havran.

„Co tady děláš?“

„Tuhle krysí Smrťák povídal, že byste měmohli kousek svézt. Mám nějakou schůzku.“

KVÍK.

Krysí Smrťvystrčil nos ze sedlové brašny.

„Jsme snad drožka?“ zeptala se Zuzanka chladně.

Krysík pokrčil rameny a vstrčil jí do ruky další přesýpací hodiny.

Zuzanka si přečetla jméno vyryté na podstavci.

„Vlk Vlksonssonsson? To mi zní dost střeďansky.“

KVÍK.

Krysí Smrťse vyšplhal po hřívěkoni na hlavu a zaujal místo mezi jeho ušima, přičemž mu černé

rouško vlálo ve větru.

Truhlík cválal nízko nad bojištěm. Nebyla to nijak velká válka, jen taková kmenová třenice.

Nebyly tady ani žádné zvláštní armády – válčící strany, to byly dvěskupinky individualistů, někteří

pěší a jiní na koních. Shodou okolností byli právěti jídní čirou náhodou na jedné straně. Všichni byli oblečeni do podobného oblečení z kožešin a vzrušující černé kůže a Zuzanka nedokázala rozlišit, kdo je přítel a kdo nepřítel. Zdálo se, že všichni tam dole prostě křičí a zmateněmávají dlouhými mečia těžkými sekerami. Na druhé straněstačilo praštit kohokoliv, a on se okamžitě stával vaším nepřítelem, takže v dlouhodobém odhadu muselo všechno dopadnout tak, jak mělo. Bohužel podstatné bylo to, že umírali lidé a byly konány hloupé činy nesmyslného hrdinství.

KVÍK.

Krysí Smrťnaléhavěukazoval k zemi.

„Truhlíku… dolů.“

Truhlík přistál na nízkém pahorku.

„Ehm… tak dobrá,“ řekla Zuzanka. Vytáhla kosu z pouzdra u sedla. Čepel vyskočila do pohotovostní polohy.

Nebylo těžké poznat duše mrtvých. Ty odcházely z bojištěruku v ruce – přátelé i nepřátelé v jednom šiku

– smály se, potácely a blížily se k ní. Zuzanka sesedla. A soustředila se. „Ehm,“ odkašlala si, „BYL

TADY ZABIT NĚKDO, KDO SE JMENUJE VLK?“ Krysí Smrť, stojící za ní, si sevřel lebčičku pařátky. „Ehm. HÁLÓ?“ Nikdo si jí nevšímal. Mrtví válečníci procházeli kolem. Začali tvořit řadu na okraji bojištěa zdálo se, že na

něco čekají.

Nemusí se… postarat o… o všechny. Albert se jí to pokoušel vysvětlit, ale paměťse jí nakonec otevřela. Musí to vyřídit jen s některými z nich, určenými časem, nebo tím že byli historicky důležití, o ostatní bylo postaráno, ona jen musela udržet celou věc v pohybu.

„Musíš být mnohem víc asertivní,“ zakrákoral havran, který se usadil na blízkém kameni. „To je problém zaměstnaných ženských. Nejsou dost asertivní.“

„A pročjsi sem vlastněchtěl ty?“ zeptala se.

„Je to přece bojiště, ne?“ vysvětloval jí havran trpělivě. „Na bojišti musí být havrani, když je nakonec po všem. Nezávislé oči se mu v hlavě několikrát protočily. „Bezpočet mrtvých, jak byste řekli vy lidé.“

„To chceš říct, že všechny sežerete?“

„Zázračný koloběh přírody,“ odpověděl jí havran.

„To je strašné,“ zamračila se Zuzanka. Vysoko na obloze pomalu kroužili černí ptáci.

„Ani ne,“ odporoval jí havran. „Můžeš si vybrat. Další chod, abychom tak řekli, jsou koně.“

Jedna strana, pokud tak onu hrstku mužů můžeme nazvat, prchala z bojištěa druhá ji pronásledovala.

Ptáci se začali sesedat k tomu, co pro něbylo, jak si Zuzanka s hrůzou uvědomila, časnou snídaní.

Měkké

kousky, prohřátou stranou nahoru. „Měla by ses raději po tom mládenci podívat,“ řekl havran.

„Jinak může minout odjezd.“ „Jaký odjezd?“ Oči se mu znovu protočily. „Nikdy jste se v koleji neučily mytologii?“ „Ne. Slečna Cílená říká, že jsou to jen pohádky které někdo vymyslel a doplnil je špetkami historie.“

„Aha. Ale božíčku! Tak něco takového by se nemělo dovolit, co? No, brzo uvidíš. Musíš si pospíšit.“ Havran se vznesl do vzduchu. „Rád bych se dostal co nejblíž k hlavě, chápeš?“

„A co mám dělat –“

Pak někdo začal zpívat. Hlas se snesl z oblohy jako náhlý závan větru. Byl to velmi pěkný

mezzosoprán…

„Hijé! Hot, hot! Čehý! Hijó! Hó!“

Za hlasem se z nebe na koni, který byl skoro stejnětak pěkný jako Truhlík, snášela žena. Že je to žena, o tom nebylo pochyb. Kus ženské. Bylo to tolik ženy, kolik můžete dát dohromady, aniž byste z toho měli ženské dvě. Byla oblečena do kroužkové zbroje. Kupředu jí trčely kovové prsní košíky číslo šest a z helmy na hlavěneméněimpozantní rohy.

Když její kůňnalétl na přistání, pozdravili ji shromáždění mrtví mocným výkřikem. Za ní se z nebe snášelo dalších šest zpívajících žen podobného zjevu.

„Jestli to většinou není jako naschvál?“ zakrákoral havran a poodletěl stranou. „Můžeš čekat celé

hodiny a neuvidíš ani jednu, a pak se jich objeví sedm najednou.“

Zuzanka užasle přihlížela, jak každá z jezdkyňuchopila jednoho válečníka a klusem se začala vracet vzhůru na oblohu. Jezdkyněpak zmizely o sto metrůvýše a téměřokamžitě se znovu objevily, aby naložily dalšího cestujícího. Poměrněbrzy tady začala fungovat čilá kyvadlová doprava.

Po dvou třech minutách přiklusala jedna z žen na koni k Zuzance a vytáhla zpod jednoho hrudního plátu roličku pergamenu.

„Tak jak jsme na tom? Tady říkají Vlk,“ prohlásila tím strohým hlasem, který používají jezdci v sedlech k obyčejným pěšákům. „Vlk Šťastný…?“

„Hm. Když já nevím – CHTĚLA JSEM ŘÍCT, ŽE NEVÍM, KTERÝ TO JE,“ odtušila Zuzanka bezmocně.

Žena v helmici se naklonila kupředu. Bylo a ní něco velmi povědomého.

„Vy jste tady nová?“

„Ano. Tedy chtěla jsem říct ANO.“

„Fajn, tak tam netrčjako blůza na dospělé holce. Dej se do toho, najdi ho a připrav, buďtak hodná, ano?“

Zuzanka se začala rychle a zmateněrozhlížet a nakonec ho uviděla. Nebyl dokonce ani příliš

daleko. Mezi padlými stál mladý muž zahalený namodralou aureolou.

Zuzanka se rozeběhla kupředu s připravenou kosou. Bojovníka s jeho bývalým tělem spojovala namodralá linka.

KVÍK! Vykřikl krysí Smrť, poskakoval sem a tam a dělal názorná gesta.

„Levou ruku palcem nahoru, pravou ruku ohnout v zápěstí a trochu života do toho umírání!“

vykřikla rohatá žena.

Zuzanka máchla kosou. Linka praskla.

„Co se stalo?“ zeptal se Vlk. Pak se podíval dolů. „To jsem já, támhle, žejo?“ řekl. Pak se pomalu otočil. „A támhleto. A támhle taky… A –“

Pak mu pohled padl na rohatou válečnici a on se rozveselil.

„U Slepého Ia!“ zvolal nadšeně. „Je to pravda? Valkýry měodnesou do síní Slepého Ia, kde se věčněpije a hoduje?“

„No měse – tedy chtěla jsem… MĚSE NEPTEJ,“ odpověděla mu Zuzanka.

Valkýra se nahnula ze sedla a přehodila si bojovníka přes koňský hřbet.

„Jen nedělej kravál a moc se mi necukej, hošku,“ řekla.

Pak vrhla zamyšlený pohled na Zuzanku.

„Nejsi náhodou soprán?“ nahodila.

„Prosím?“

„Umíš ty vůbec zpívat, holka? Nám by se totiž hodil další soprán. V posledních dnech je mezi námi příliš mnoho mezzosopránů.“

„Je mi líto, ale nejsem nijak zvlášťmuzikální.“

„No, co se dá dělat. Jen tak měto napadlo. Už musím jít.“ Zaklonila hlavu. Mohutné hrudní pláty se pozvedly. „Hí-á! Hó!“

Kůňse vzepjal a rozběhl se vzhůru do nebes. Než zmizel v oblacích, zmenšil se do velikosti blýskavé špendlíkové hlavičky.

„Co to všechno mělo znamenat?“ zeptala se Zuzanka.

Ozvalo se zapleskání křídel. Na hlavu právězesnulého Vlka se snesl havran.

„No, ti hoši věří, že když zemřou v boji, objeví se nějaká obrovská tlustá zpívající ženská s rohatou helmou a odnese je do velké hodovní síně, kde se budou do konce věčnosti opíjet,“

vysvětloval havran. Potom decentněříhl. „To je ale pitomá představa.“

„Ale vždyťse to právě stalo!“

„Ale i tak je to pitomá představa.“ Havran se rozhlédl po bojišti, teďs výjimkou mrtvých bojovníkůa kolegůhavranůopuštěném. „Jaká škoda,“ dodal. „Jen se na to podívej, taková tragédie!“

„Máš pravdu.“

„Chápej, já už můžu skoro puknout a ještětady leží celé stovky těl, do nichž ještěnikdo ani nezobl.

Zkusím, jestli bych si nemohl vzít pár kouskůdo sáčku s sebou.“

„Jsou to mrtvá těla!“

„Právě!“

„Co to jíš? “

„To nic,“ ustupoval havran, „je tady dost pro všechny.“

„Je to nechutné!“

„Já je nezabil,“ odpověděl.

Zuzanka se vzdala.

„Vypadala úplnějako Železná Lily,“ řekla, když se vraceli k trpělivému koni. „Naše učitelka tělocviku. A hlas měla taky takový.“ Představila si zmatené valkýry pádící nebem. Tak už chyť

nějakého toho válečníka, ty věnečku ovadlých kytek.

„Obrácený vývoj,“ zaskřehotal havran. „To se stává často. Někde jsem četl, že kdysi mívala chobotnice oko úplněstejné jako – krá!“

„Chtěl jsi říci něco jako: ,úplně stejné jako člověk, jen jinak chutnalo', co?“ řekla Zuzanka.

„To měani nepfišvo na myfl,“ odpověděl jí havran nesrozumitelně.

„Ne?“

„Pustila byf mi vobák, pvofím?“

Zuzanka uvolnila stisk.

„Tohle je strašné,“ řekla. „Tak tohle dělával? Není tady možnost si vybrat?“

KVÍK.

„Ale co když si nezaslouží zemřít?“

KVÍK.

Krysí Smrťcelkem jednoznačněnaznačil, že v tom případěse mohou postižení obrátit k celému vesmíru a poukázat na to, že si nezaslouží zemřít. Je pak na vesmíru, aby řekl: „Vážněne? No, jestli je to tak, můžeš žít dál.“ Bylo to velmi stručné a výstižné gesto.

„Takže… můj dědeček je Smrťa nechává přírodu, aby si sama hledala svou cestu? Když by mohl udělat něco dobrého? To je hloupé.“

Krysí Smrťzavrtěl hlavou.

„Napadlo mě– byl Vlk na té správné straně?“ zeptala se Zuzanka.

„To je těžké,“ odpověděl jí havran. „Byl to Vasung. Na druhé straněbyli Bergundové. Všechno to začalo před pár sty lety, když njaký Bergund unesl jakousi vasungskou ženu. Nebo to mohlo být naopak. No, ti druzí přepadli jejich vesnici a došlo k takovému malému masakříku. Pak ti první na oplátku přepadli vesnici těch druhých a došlo k dalšímu masakru. V důsledku toho mezi oběma kmeny, abychom tak řekli, zavládla vzájemná nesympatie.“

„No tak dobrá,“ přikývla odevzdaněZuzanka. „Kdo je na řadědál?“

KVÍK.

Krysí Smrťse zavrtěl na sedle. Natáhl se dolůa s jistou námahou vytáhl z brašny další hodiny.

Zuzanka si přečetla cedulku.

Stálo na ní: Imp y Cilin.

Zuzanka měla dojem, že se někam propadá.

„To jméno znám,“ řekla.

KVÍK.

„Já… odněkud si ho pamatuju,“ trvala na svém. „Je důležité. On… on je důležitý…“

Měsíc visel nad klačskou pouští jako velká koule z bílého mramoru. Nebyla to natolik krásná

poušť, aby si zasloužila tak úžasný měsíc.

Byla jen součástí celého pásu pouští, které obklopovaly Velký Nef a Dehydrovaný oceán a byly čím dál tím sušší a teplejší. A nikoho by nezajímala, kdyby tudy neprošel někdo podobný panu Kleťovi z Cechu hudebníků, nenakreslil mapy a neudělal právě přes tuhle část pouštěonu nevinnou čárkovanou linku vyznačující hranici mezi Klačem a Bajionou.

Až do té doby se T’rusové, skupina veselých, bojovnězaložených nomádských kmenů, toulali pouští zcela volně. Teďtady ale byla hranice a oni byli jednou klačští T’rusové a jindy bajionští

T’rusové se všemi právy občanůobou zemí, především s právem platit tak vysoké daně, jaké se z nich daly vymáčknout, a být zataženi do válek s lidmi, o kterých nikdy v životěneslyšeli. Takže výsledkem té nenápadné čárkované linky bylo, že Klačvedl průběžněpohraniční válku s Bajionou a T’rusy, Bajiona vedla neustále pohraniční válku s Klačem a T’rusy a T’rusové vedli válku se všemi, včetněse sebou samými. Moc si to užívali, protože v t’ruštiněse výraz “cizinec” shoduje s výrazem

“terč”.

Pevnost byla jedním z odkazůčárkované linky.

Teďto byl temný obdélník na rozpáleném stříbřitém písku. Odkudsi zevnitřse ozývalo něco, co bychom mohli nazvat útržkem hudby, protože někdo se pokoušel hrát na tahací harmoniku, a jak se zdálo, vždy po několika taktech narazil na nepřekonatelné obtíže a musel začít znovu.

Někdo zabušil na bránu.

Po chvíli se zevnitřozvaly jakési zvuky a v bráně se otevřela malá špehýrka.

„Ano, uffendi?“

JE TO KLAČSKÁ CIZINECKÁ LEGIE?

Tvářmalého mužíka na druhé straněbrány ztratila jakýkoliv výraz.

„Hm,“ ozval se po chvíli, „tak to jste mědoběhl. Počkejte okamžik.“ Špehýrka se zavřela. Za bránou se ozval šepot. Pak se špehýrka znovu otevřela.

„Ano, jak se zdá, tak my opravdu jsme… to… ještějednou, co že to bylo? Jo, aha, ano, už vím…

Klačská cizinecká legie. Ano. A co si přejete?“

PŘÁL BYCH SI VSTOUPIT.

„Vstoupit? Vstoupit kam?“

DOVNITŘA DO KLAČSKÉ CIZINECKÉ LEGIE.

„A to je kde?“

Za branou se ozval další šepot.

„Aha. Správně. Tak je to. To jsme my.“

Brána se otevřela. Návštěvník vešel dovnitř. Přistoupil k němu legionářs desátnickými prýmky na rukávě.

„Budete se muset ohlásit u toho…“ v očích se mu objevil mírněskelný výraz, „víte, je to takový

vysoký muž, se třemi proužky… ještě před chvilkou jsem to měl na jazyku…“

SERŽANT?

„Správně,“ přikývl s úlevou desátník. „Jak se jmenujete, vojáku?“

EHM…

„No, nemusíte mi to říkat. Tak je to… to… v tom…“

KLAČSKÉ CIZINECKÉ LEGII…

„…jo v té, zvykem. Lidé sem nastupují…, aby… chtějí… prostě…, když se něco stane… a vy nechcete…“